Copyright © 2017 by Dr. Edith Eger

Translation © Karina Matějů, 2019

Cover images © Getty Images

Cover design by Two Associates

All rights reserved, including the right to reproduce this book

or portions thereof in any form whatsoever.

ISBN: 978-80-7252-836-3

Věnováno pěti generacím mojí rodiny,

mému otci Lájošovi, který mě naučil se smát;

mé matce Iloně, která mi ukázala, že to,

co člověk opravdu potřebuje k životu,

může najít ve svém vlastním nitru;

mým úžasným sestrám Magdě a Kláře;

mým dětem Marianě, Audrey a Johnovi;

jejich dětem Lindsey, Jordanovi, Rachel;

Davidovi a Ashley;

a dětem jejich dětí Silasovi, Grahamovi a Haleovi

Předmluva

PHILIP ZIMBARDO

Phil Zimbardo je psycholog a emeritní profesor Stanfordovy univerzity, kde v roce 1971 provedl proslulý stanfordský vězeňský experiment. Je autorem řady knih, z nichž k nejznámějším patří titul z roku 2007 nazvaný The Lucifer Effect: Understanding How Good People Turn Evil (Luciferův efekt: Jak se z dobrých lidí stávají zlí). Je zakladatelem a předsedou organizace Heroic Imagination Project, která se snaží prosadit myšlenku, že jako hrdina se může zachovat každý z nás.

Vzpomínám, jak na pozvání vrchního psychiatra amerického námořnictva nasedla doktorka Edith Eva Egerová do vojenského letounu bez oken a přistála na jedné z největších letadlových lodí na světě, USS Nimitz, zakotvené u břehů Kalifornie. Letadlo se sneslo na krátkou ranvej a poskočilo, jak se zachytilo za hák, aby nesklouzlo do moře. Doktorku Egerovou, jedinou ženu na palubě, odvedli do její kajuty. Co bylo důvodem její návštěvy? Přijela pomoci několika tisícům vojákům na palubě vypořádat se s tím, co zažili ve válce, s traumaty i dalšími psychickými problémy.

Nebylo to poprvé, co ji armáda požádala, aby pomohla obyčejným vojákům i členům speciálních jednotek, kteří trpěli posttraumatickým stresovým syndromem. Čím jim ale tahle mírumilovná starší dáma mohla prospět?

Poprvé jsem se s doktorkou Egerovou setkal, když jsem ji pozval, aby přednášela v kurzu o kontrole mysli, který jsem pořádal na Stanfordu. Když jsem s ní mluvil po telefonu, podle věku i přízvuku jsem si představoval vetchou babičku s šátkem uvázaným pod bradou. Pak se ale postavila před studenty a já okamžitě propadl jejímu kouzlu. Na tváři jí zářil úsměv, v uších se jí blýskaly náušnice, nazlátlé vlasy měla dokonale upravené a od hlavy až k patě byla oblečená do šatů od Chanela, jak mi později prozradila manželka. Otevřeně, s překvapivou lehkostí a optimismem nám vyprávěla děsivé a drastické příběhy z nacistických táborů smrti. Vyzařovala neskutečné charisma.

Přitom toho dost zkusila. Když ji odvezli do Auschwitz, bylo jí teprve šestnáct let. Navzdory tomu, že ji mučili, týrali hlady a žila pod neustálou hrozbou smrti, si dokázala uchovat svobodu ducha. Hrůzy, s nimiž se musela vyrovnat, ji nezlomily, ale naopak posílily. I ty nejhorší zkušenosti uměla proměnit v hlubokou životní moudrost.

Doktorka Egerová dokáže druhým pomáhat o to líp, že sama musela překonat veliké trauma. Pracuje jak s vojáky, kteří mají psychické potíže, tak s životními partnery, kteří se navzájem odcizili, s těmi, kdo zažili zneužívání či zanedbávání, i s těmi, kdo se vyrovnávají se závislostí či těžkou nemocí, s těmi, kdo přišli o někoho blízkého, i s těmi, kdo mají pocit, že ztratili jakoukoli naději. A nejen jim, ale nám všem, kdo dennodenně překonáváme drobné i větší potíže a zklamání, předává své jednoduché, a přesto zcela zásadní poselství, totiž že vždycky máme na vybranou – najít v sobě sílu a nezůstat v roli oběti.

Na konci přednášky se všech tři sta posluchačů jako jeden muž zvedlo a začalo tleskat. Pak celé pódium zaplavily desítky nadšených studentů, kteří čekali, až té neobyčejné ženě budou moci poděkovat a obejmout ji. Za celou svou dosavadní praxi jsem nikdy nic takového nezažil.

V následujících dvaceti letech, kdy jsme s Edie spolupracovali a jezdili po světě, jsem pak vždycky byl svědkem téže reakce. Ať už to bylo na konferenci Hero Round Table, kde jsme přednášeli pro mladé lidi z Michiganu, státu, který bojuje s rostoucí rasovou nesnášenlivostí i chudobou a téměř padesátiprocentní nezaměstnaností, či v Maďarsku, kde většina jejích příbuzných nepřežila válku a kde Edie promlouvala ke stovkám těch, kdo se pokoušeli nechat za sebou těžkou minulost a vrátit se do života, zažíval jsem znovu a znovu totéž: v její přítomnosti procházeli lidi přímo před mýma očima téměř zázračným přerodem.

Ve své knize vypráví doktorka Egerová nejen o tom, jak přežila Auschwitz, ale i příběhy svých vlastních pacientů. Jakkoli jsou její osudy navýsost napínavé a dramatické, dojímá mě a inspiruje ještě něco jiného, totiž fakt, že Edie využívá své mnohdy dost trpké zkušenosti k tomu, aby pomohla druhým. Samozřejmě, že je potřeba neustále si připomínat minulost, jenže její kniha je mnohem víc než jen připomínkou šoa. Edie je totiž skálopevně přesvědčená, že byť téměř každý z nás žije tak či onak uvězněný ve své vlastní mysli, ve své vlastní minulosti, má vždycky možnost rozhodnout se od ní osvobodit.

Mladším generacím představují někdy Edith Egerovou jako „Annu Frankovou, která přežila“ – obě totiž pocházely z podobného prostředí a do Auschwitz je deportovali v podobném věku. Z obou jejich příběhů navíc vyzařuje nevinnost a soucit, jež nám dávají naději, že navzdory krutosti a týrání, s nimiž se setkaly, pořád na světě existuje dobro a základní lidská slušnost. V době, kdy Anna Franková psala svůj deník, ovšem ještě nevěděla, co ji v lágru čeká, zatímco Edith, která přežila tábory smrti a stala se klinickou psycholožkou (a prababičkou!) nám poskytuje mnohem plastičtější a hlubší vhled.

Podobně jako všechny příběhy z doby holocaustu ukazuje Edith ve svém textu nejtemnější podobu zla na straně jedné a zároveň nezlomnou sílu lidského ducha, s níž je člověk schopen tomuto zlu čelit. To však zdaleka není všechno. Nabízí se zde srovnání s jiným autorem, který přežil šoa, s Viktorem Franklem a jeho proslulou knihou Člověk hledá smysl. Z textu Edith Egerové stejně jako ze slov Franklových vyzařuje nezměrná lidskost, jež je však v případě Edith ještě umocněna dlouholetými zkušenostmi z praxe klinické psycholožky. A tak zatímco Viktor Frankl se zabýval psychologií svých spoluvězňů v Osvětimi, Edith Egerová se zaměřila na to, jak může svou mysl osvobodit od traumat i negativních postojů každý z nás.

Ve své práci se už dlouho zabývám psychologickou podstatou toho, jak negativní sociální vlivy formují naše postoje. Zajímá mě, jak a proč se člověk rozhodne podřídit autoritě či skupině, nezasahovat do dění a držet se stranou v situaci, kdy pokud by měl hájit spravedlnost a lidskost, musel by reagovat zcela opačně: hrdinským činem. Díky Edie jsem ale pochopil, že být hrdinou neznamená jen vykonat mimořádný skutek či se rozhodnout někoho (nebo i sám sebe) bránit – ačkoli v jejím životním příběhu bychom našli obé. Hrdinství totiž tkví spíš v našem celkovém nastavení, je souhrnem našich osobních a sociálních návyků. Je pro něj určující, jak vnímáme sami sebe, vlastně je to způsob života. Být hrdinou tak znamená být schopen účinně zasáhnout ve zlomových životních situacích, aktivně se postavit proti nespravedlnosti a pokusit se změnit svět k lepšímu. Samozřejmě to vyžaduje velkou odvahu a odhodlání. Hrdinu, který jenom čeká na vhodný okamžik, má ale v sobě každý z nás. Hrdinství se totiž může projevovat v nejrůznějších podobách a formách. Takřka každodenně se setkáváme se situací, jež vyžaduje, abychom se zachovali jako hrdinové: abychom projevili laskavost a lidskost; abychom dokázali soucítit se svými bližními i sami se sebou; abychom v sobě i v druhých hledali jen to nejlepší; abychom uměli projevit lásku, a to i v těch nejkomplikovanějších vztazích; abychom hájili svobodu ducha. Edie je hrdinka – a právem, mimo jiné i proto, že se od ní každý z nás může učit, jak sám sebe, své vztahy i svět kolem trvale a smysluplně změnit k lepšímu.

Před dvěma lety jsme spolu navštívili Budapešť, město, kde v době, kdy nacisti začali deportovat maďarské Židy, žila její nejstarší sestra. Prohlédli jsme si synagogu, památník obětí holocaustu i fotografie z doby předválečné, válečné i poválečné. Šli jsme se podívat na nábřeží Dunaje, kde plastiky několika desítek párů bot připomínají, jak za války příslušníci strany Šípových křížů zavraždili tisíce židovských obyvatel Budapešti, nahnali je na nábřeží, donutili je zout se a svléknout, postříleli je a jejich těla nechali spadnout do řeky a odnést proudem. Minulost jako by v tu chvíli byla téměř hmatatelná.

Jak se blížil večer, byla Edie čím dál zamlklejší. Trochu jsem se bál, jak po celém tom dni, který v ní jistě musel vzbudit plno bolestných vzpomínek, bude schopná předstoupit před několikasethlavé publikum. Když ale vystoupila na pódium, o hrůzách a traumatech minulosti, jež v ní procházka po městě musela znovu oživit, se ani nezmínila. Začala mluvit o každodenním hrdinství, o tom, že dokonce i v nejkrajnějších životních momentech může člověk projevit svou lidskost. „Není to úžasné?“ prohlásila tehdy. „Že právě v mezní situaci ze sebe dokážeme vykřesat to nejlepší?“

Na konci přednášky vyšvihla nohu jako baletka vysoko do vzduchu a vykřikla: „A teď si všichni pojďte zatancovat!“ Většina z nás se opravdu zvedla a běžela k pódiu. Sice nehrála žádná hudba, ale přesto jsme začali tancovat. Tančili jsme, zpívali, smáli se, objímali a oslavovali život.

Edith Egerová patří k jedněm z posledních přeživších, kteří mohou podat přímé svědectví o hrůzách nacistických lágrů. Ve svém textu popisuje traumata, s nimiž se přeživší museli během války i po ní vyrovnávat. Zároveň je však její kniha univerzálním poselstvím o naději pro všechny, kdo se chtějí osvobodit od bolesti a utrpení. Ať už jste uvěznění v nevydařeném manželství, destruktivních rodinných vztazích či zaměstnání, jež nenávidíte, nebo vás spoutávají vaše vlastní představy, jimiž se sami omezujete, tato kniha vám pomůže se osvobodit a znovu se radovat ze života bez ohledu na vnější okolnosti.

Kniha Máme na vybranou vypráví neobyčejný příběh o hrdinství a uzdravení, o odhodlání i soucitu, o psychické odolnosti a morální odvaze i o tom, jak se důstojně vyrovnat s rolí oběti. V osobních i profesních zkušenostech Edith Egerové lze najít inspiraci v jakékoli životní situaci.

San Francisco, Kalifornie, leden 2017

I. ČÁST

VĚZENÍ

ÚVOD

Tajemství, které mě svazovalo

Ačkoli jsem netušila, že má pod košilí schovanou nabitou pistoli, ve chvíli, kdy do mé ordinace v El Pasu vešel jednoho letního dne roku 1980 kapitán Jason Fuller, se mi sevřel žaludek a píchlo mě u srdce. Válka mě naučila vycítit nebezpečí ještě dřív, než bych dokázala vysvětlit, proč jsem vůbec dostala strach.

Jason měl vysokou, štíhlou atletickou postavu, zároveň se ale pohyboval nepřirozeně strnule, jako by byl ze dřeva, a ne z masa a kostí. Nepřítomný pohled jeho modrých očí umocňovala pevně sevřená čelist. Navíc odmítal – nebo možná ani nemohl – mluvit. Pokynula jsem směrem k bílé pohovce, kterou jsem tehdy měla v ordinaci. Jason se na ni toporně posadil a zapřel pěsti do kolen. Nikdy předtím jsem ho neviděla a ani v nejmenším netušila, co může být příčinou jeho katatonického stavu. Byl mi na dosah, jeho bolest byla přímo hmatatelná, a přesto jako by byl na míle vzdálený a ztracený sám v sobě. Nevšiml si ani Tess, fenky stříbrného pudla, která jako další živá socha stála v pozoru vedle mého stolu.

Zhluboka jsem se nadechla a přemýšlela, jak začít. Někdy se na začátku prvního sezení představím, zmíním něco ze své minulosti a popíšu svůj přístup. Jindy se zase bez okolků zeptám, co ke mně pacienta přivádí, a pak se společně snažíme popsat a prozkoumat jeho pocity. Tentokrát jsem se ale bála, abych Jasona neodradila přemírou informací, a zároveň mi připadalo, že je moc brzo na to, aby se mi mohl otevřít. Byl totiž beznadějně uzavřený do sebe. Potřebovala jsem mu nějak ukázat, že je v bezpečí a že si může dovolit se mi svěřit. Zároveň jsem ale musela ovládnout své vlastní reakce, aby mě neochromil strach a mohla jsem mu pomoci.

„Můžu vám být něčím užitečná?“ zeptala jsem se.

Neodpověděl. Ani nemrknul. Vypadal jako zkamenělá postava ze starověkého mýtu. Jak ale najít kouzlo, které by ho dokázalo osvobodit?

„Proč zrovna teď?“ zadívala jsem se na něj. To je moje tajná zbraň, otázka, kterou pokládám většině pacientů hned na prvním sezení. Chci vědět, co je přivedlo k rozhodnutí něco změnit. Proč chtějí zrovna teď začít s terapií? Co je jiné než včera, minulý týden nebo minulý rok? Proč dneska, a ne až zítra? Někdo už nedokáže dál snášet bolest a utrpení, zatímco jiný mohl najednou pocítit záchvěv naděje. A tak ptám-li se „Proč zrovna teď?“, ptám se vlastně úplně na všechno.

Zacukalo mu v oku. Ale nevypravil ze sebe ani slovo.

„Řekněte mi, proč jste tady,“ zkusila jsem to znovu.

Pořád nic.

Přepadla mě nejistota. Bylo mi jasné, v jak křehké jsme oba situaci – dvě lidské bytosti tváří v tvář jedna druhé, oba zranitelní, oba riskujeme, pokoušíme se přijít na to, co má za problém, a najít na něj lék. Jason neměl žádné doporučení, vypadalo to, že se ke mně rozhodl přijít sám od sebe. Z osobní zkušenosti i klinické praxe ale vím, že ačkoli se někdo sám rozhodne léčit, přesto se může celé roky točit v kruhu.

Jelikož měl Jason opravdu vážné příznaky, jedinou další alternativou – pokud by se mi s ním nepodařilo navázat kontakt – bylo odeslat ho ke kolegovi doktoru Haroldu Kolmerovi, primáři psychiatrie ve vojenské nemocnici Williama Beaumonta. Ten by mu diagnostikoval katatonii, hospitalizoval ho a velice pravděpodobně by mu předepsal antipsychotikum, jako je haloperidol. Představila jsem si Jasona v nemocničním pyžamu, se stále týmž vyhaslým pohledem, jen jeho strnulé tělo by stahovaly křeče, jež jsou tak často vedlejším příznakem léků proti psychózám. Bezvýhradně důvěřuji odborným dovednostem svých kolegů psychiatrů a jsem vděčná, že pomocí medikace dokážou zachraňovat životy. Nerada ale přistupuji k hospitalizaci, dokud existuje šance, že se podaří uspět s terapeutickou intervencí. Bála jsem se, že pokud nechám Jasona hospitalizovat a nasadit mu medikamentózní léčbu, na jeho duševním stavu se v důsledku moc nezmění, jen se mu ztuhlé ruce a nohy rozhýbou mimovolními pohyby způsobenými dyskinezí, kdy nervový systém vysílá tělu signál, aby se pohybovalo, aniž by to mysl chtěla, což vyvolá nekoordinovaný sled opakujících se tiků a pohybů. Jeho bolest, ať už bylo její příčinou cokoli, by sice léky mohly umlčet, nic by se tím ale nevyřešilo. Možná by se cítil lépe, nebo by toho spíš méně cítil – což se často mylně zaměňuje – ale neznamenalo by to, že je uzdravený.

Co teď? Přemýšlela jsem, drahocenné minuty plynuly a nehybný Jason, který si ke mně přišel pro pomoc, dál seděl strnule na pohovce. Měla jsem jenom hodinu. Jen jednu jedinou možnost. Dokážu k němu najít cestu? Dokážu mu pomoci zvládnout agresivitu, která v něm tak očividně doutnala a z níž mě mrazilo? Dokážu ho přesvědčit, že jakákoli bolest a jakékoli trápení se dá nakonec překonat a že už teď v ruce třímá pomyslný klíč, který mu pomůže dostat se z vězení, do něhož je uzavřena jeho mysl? V tu chvíli jsem ještě netušila, že pokud se mi s ním nepodaří navázat kontakt, nehrozí Jasonovi jenom nemocnice, ale opravdové vězení a velice pravděpodobně trest smrti. Jen jsem tušila, že se musím ze všech sil snažit.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Předmluva

I. část VĚZENÍ

ÚVOD Tajemství, které mě svazovalo

II. část CESTA VEN

III. část NA SVOBODĚ

IV. část UZDRAVOVÁNÍ