Victor LaValle

PODVRŽENEC

Přeložila Jana Jašová

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa a události jsou buď dílem

autorovy představivosti, nebo byly využity beletristickým způsobem.

Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými i mrtvými,

s příběhy, institucemi či lokalitami je čistě náhodná.

First published as THE CHANGELING

This translation published by arrangement with

Spiegel & Grau, an imprint of Random House,

a division of Penguin Random House LLC, New York

Copyright © 2017 by Victor LaValle

Translation © Jana Jašová, 2019

Cover art © Kristýna Šlajchrtová, 2019

ISBN 978-80-7252-799-1

Emily, Geronimovi a Delile,

mému špičkovému týmu

„Když věříš báchorkám, kterejm nerozumíš, tak si trp.“

STEVIE WONDER: „Pověrčivost“

I

NA ZAČÁTKU

JE LÁSKA…

1

Naše pohádka začíná v roce 1968 během stávky popelářů. V únoru toho roku odmítli pracovníci komunálních služeb města New Yorku osm dní po sobě vyvážet odpadky. Chodníky zakrátko zaplavilo sto tisíc tun odpadu, který začal vyhřezávat do vozovky. Ranním kondičním běžcům se mezi nohama proplétali potkani. Podpálené kupky smetí a plastu zamořovaly kouřem celé domovní bloky. Pět městských čtvrtí se už div nevzdávalo naděje, nicméně v zapáchajícím ovzduší přece jen jiskřily i zbytky magie, protože právě tehdy se Lillian s Brianem poznali. Přicestovali zdaleka, jelikož jim bylo souzeno setkat se v Queensu, přestože ani jeden netušil, jakou melu jejich láska rozpoutá.

Lillian Kagwová pocházela z Ugandy, kdežto Briana Westa sem vítr přivál z amerického města Syracuse, které bylo jen o chlup méně exotické. Dcera východní Afriky a syn z hlubin státu New York se potkali v podřadné modelingové agentuře na Northern Boulevardu, aniž kdy snili o kariéře na přehlídkovém molu.

Ona za popelářské stávky nastoupila do agentury jako sekretářka a většinou jen vítala návštěvy v recepci. Přesto dlužno uznat, že pohled na ni přes výlohu těšil i kolemjdoucí, donucené prodírat se nahromaděným svinčíkem. On byl zase jako sociální kurátor pověřen dohledem nad majitelem agentury Pavlem Arsenjevem, jenž si zrovna odseděl čtyři roky za zpronevěru a teď patřil k jeho podmínečně propuštěným svěřencům. Brian v nápravu toho muže nevěřil, ale při téhle návštěvě se víc než o případ zajímal o novou posilu firmy, která ho po příchodu způsobně pozdravila. Bylo mu, jako kdyby na smetišti objevil kvést růži. Ten týden k nim zavítal celkem čtyřikrát.

Navzdory svému okouzlení ustavičně komolil Lillianino příjmení a dívka si ho zase pletla s jinými bělochy. Nevyvíjelo se to růžově, avšak malý, podsaditý, nezdolný Brian West se vzdát nehodlal. Ve dnech, kdy se neukázal, krasavice k vlastnímu překvapení zjišťovala, že jí chybí.

Lillian Kagwová pocházela z druhého největšího ugandského města Jinji, kde ve dvaašedesátém na vlastní kůži zažila vyhlášení nezávislosti na Británii a o čtyři roky později převrat Miltona Oboteho. Premiér tehdy svrhl prezidenta s přispěním armády a tajné policie pasující se do role všeobecné lidové milice. Ozbrojenci šířili násilí na každém kroku.

Ona, její dvě sestřenice a bratranec cestovali v roce 1967 do hlavního města Kampaly, když je zastavila trojice se samopaly. Čtyři mladí lidé zůstali klidně sedět v autě a čekali, až milicionáři zkontrolují jejich doklady. Hlídka pak vyzvala Arthura, aby vystoupil a otevřel kufr, jenže ten nechtěl nechat Lillian a sestry bez dozoru. Na okamžik zaváhal. V tu chvíli se jeden z ozbrojenců naklonil dovnitř a bez varování ho střelil do břicha.

Dívky na okamžik ohlušil výstřel a oslepil záblesk z hlavně, jenže Lillian vycítila, že se střelec okýnkem natahuje dovnitř a chce jim sebrat klíčky. Seděla za volantem. Zařadila a dupla na plyn dřív, než si stačila uvědomit, co dělá. Hlídka po nich začala pálit, auto kličkovalo po silnici, jako kdyby ho řídil opilec, jenže milicionáři ho pronásledovat nemohli – jejich vozu došel benzin. Zahráli si na silniční kontrolu, aby mohli oloupit jiné, a teď jim nezbývalo než čekat na další nešťastníky.

Řidička dojela do Kampaly za půl hodiny, ale to už byl Arthur po smrti. Incident se zdál tak všední, že si ani nevysloužil zmínku ve zprávách – celá Uganda byla tehdy jako utržená ze řetězu a Lillian odtud chtěla mermomocí pryč.

O rok později se jí podařilo získat vízum do Spojených států, a tak ještě v zimě přicestovala do New Yorku. Bylo jí pětadvacet a neznala v tom babylonu živou duši, ačkoli vzhledem k někdejšímu koloniálnímu režimu ovládala angličtinu tak jako kdekdo ze zemí Commonwealthu, což jí první týdny v lecčem usnadnilo. Arsenjev ji v agentuře zaměstnal mimo jiné proto, že se domluvila líp než on. Díky ní teď podnik vyhlížel seriózně, byť podezření ze strany Briana Westa bylo odůvodněné: móda byla v téhle firmičce jen zástěrka. To ale Lillian při nástupu netušila. Věděla jen, že dostane dvojnásobek minimální mzdy ve státě New York, tři dolary na hodinu. V Ugandě o práci zavadit nemohla, takže si téhle šance vážila. A navíc: co je nějaká stávka popelářů proti státem posvěcené vraždě?

Modelingová agentura Čarovné časy sídlila v prvním patře domu poblíž Queensboro Plaza v místnostech bez oken. K luxusnímu módnímu světu měla daleko, nicméně zaujala polohu dost příhodnou na to, aby lákala rádobymodelky z řad mladých dělnic z Queensu. Zájemkyním o tuhle profesi stačilo do agentury zanést portrétní fotografii. Pan Arsenjev si tu příhodně zřídil i malý ateliér, kde za mírný poplatek požadované fotky sám pořizoval. Vybraným ženám nabízel, že je takto zvěční mimo úřední hodiny, až budou v komůrce jen sami dva. Ulice celého města tehdy překypovaly horami odpadků, ale i v Čarovných časech to pořádně zavánělo. Jedinou známkou poctivého podnikání byla Východoafričanka, mající za úkol zvedat v recepci telefony.

Majitelovy obchody živené nadějemi mladých dívek mohly nějaký čas spokojeně vzkvétat, nebýt toho, že se v recepci rozhodl utábořit ten zatracený probační úředník. Jak se má člověk naplno věnovat čachrům, když se u něj obden stavuje čmuchal? Brian West mu prostě kazil kšefty – a protože ho okouzlila slečna Kagwová, kazila je de facto ona. Proto ji šéf vyhodil. Nebyl to nejchytřejší tah, jenže tenhle podvodníček bůhvíjakou inteligencí nevynikal. Brian se na něj vzápětí pověsil s ještě větší urputností a výsledky pátrání hlásil inspektoru Javertovi z rodného okresu Onondaga. Pravda, vybírat poplatky za portrétní snímky se za nezákonné nepovažovalo, avšak vést fotografický ateliér bez úředního povolení rozhodně ano. To na porušení podmínky bohatě stačilo a Pavel Arsenjev putoval zpátky za katr. Brian West dostal pochvalu, jenže Lillian Kagwová potřebovala novou práci.

Dala se zaměstnat jako sekretářka v právnické firmě působící dole na Manhattanu. Kupodivu jí tu platili míň. Přestěhovala se do menšího bytu a s Brianem přerušila veškeré kontakty. Vždyť kvůli němu přišla o slušnou práci a dojíždění až do centra ji den co den připravovalo o půlhodinu života. Takže ne, díky, na večeři a pak do kina s ním nepůjde ani náhodou. Koneckonců je mladá a ocitla se v New Yorku, který jí nabízí daleko víc rozptýlení než rodná Jinja. Ti dva se setkali už v roce 1968, ale na první rande došlo až o osm let později.

Brian West ji radši nechal být. Odstěhoval se z Queensu a pronajal si byt na Staten Islandu – a přece na ni musel pořád myslet. Proč? Co je na té holce tak úžasného? Je to k neuvěření. Jako by ho očarovala.

Briana zplodil páreček naprosto neromantických opilců. Ve dvanácti letech si tenhle jedináček sehnal brigádu a prodával sladkosti v kině Elmwood. Udělal však tu chybu, že se s výdělkem hrdě pochlubil otci Frankovi. Očekával uznalé poplácání po rameni, gratulaci po chlapsku. Místo toho se stal obětí loupeže přímo doma v obýváku. Otec si za kořist pořídil basu piv Genesee, jíž se s matkou koukli na dno ještě před spaním. Takováhle rodinka buď dospívajícího zlomí, nebo zocelí. Popřípadě zvládne zařídit obojí. Co bylo čekání na odpuštění od jedné mladé ženy ve srovnání s fotrem, který přičinlivého syna zmlátí a sebere mu první výplatu?

Na sklonku roku 1976 se Brian West konečně dočkal a Lillian Kagwová se uvolila jít s ním na rande. Když se během popelářské stávky setkali poprvé, bylo jim pětadvacet – teď čelili Kristovým létům. Ona za tu dobu poznala pěknou řádku mužů a on mohl těžit z porovnání. Dennodenně dřel, nenasával, měl slušné úspory, studentské půjčky dávno splatil – zvláštní, jak si toho teď jeho vyvolená dokázala vážit. K jedinému zádrhelu došlo ve chvíli, kdy se nad večeří rozněžnil o tom, jak moc touží po dětech, které by s ní jednou vychovával. Sotva prý Lillian v Čarovných časech spatřil, hned věděl, jaká by z ní byla báječná matka. Když domluvil, s klidem mu připomněla, že spolu zatím mají první rande. Nemohli by s uvažováním o svatbě počkat až po filmu? Brianovi se musí nechat, že nezareagoval uraženě ani naštvaně. Rozesmál se. Neměl ponětí, že právě tehdy se do něj zamilovala.

Vzal ji na Rockyho. Sama by si vybrala jinačí biják, ale tak v půlce se začala skvěle bavit. Nahlédla v tom boxerovi sama sebe. Snílek, který si jde tvrdě za svým. Nedalo by se to vztáhnout i na něj? Docela ráda si to myslela – a možná proto Brian vybral zrovna tohle představení… aby jí o sobě svěřil něco, co nedokáže vyjádřit slovy. Vylíčil jí, jak ho otec zmlátil a okradl. Ona mu zase pověděla o tom, jak jí milicionáři zastřelili bratrance. A teď seděli v temném sále kina na Times Square. Spolu. Jako dva lidé, jimž se podařilo přežít. Působilo to nepravděpodobně – nitky dosavadního osudu je svedly až na tahle sedadla – a neuvěřitelně jako báchorka. V přítmí ho chytila za ruku. Zbývají ještě tři hodiny, než se pomilují, avšak početí jejich prvního a jediného dítěte nutno přičíst právě danému okamžiku. Myšlence, představě, sdílenému snu. Rodičovství je přece příběh, který pár začíná vyprávět svorně.

V dubnu 1977 se už Lillian začínala zakulacovat a Brian jim pronajal dvoupokojový byt v Jackson Heights. Syn přišel na svět v září a novopečenému otci připadalo, že jméno Rocky by u míšence působilo směšně, proto ho pro jistotu pojmenovali Apollo. Nosil malého s hlavičkou opřenou o paži a broukal mu: „Jsi bůh Apollon, moje sluníčko. A teď už spinkej.“

A tak žili šťastně a spokojeně až do smrti. Nebo přinejmenším pár let.

Před Apollovými čtvrtými narozeninami Brian zmizel.

Neutekl s jinou ženou ani se nevrátil do rodného Syracuse. Jako by ho někdo vygumoval. Vypátrat ho nešlo, protože po sobě nezanechal jedinou stopu – ani chlebové drobečky jako Jeníček s Mařenkou, ani záznamy o platbách kreditkou. Dočista zmizel. Ztratil se. Jako pára.

Když se Apollo narodil, jeho rodiče si mysleli, že přichází šťastné završení příběhu, jenže se šeredně pletli. Jeho nejbouřlivější část teprve začala.

2

Brzy poté, co Apollův otec zmizel, začal chlapce pronásledovat stále stejný sen. Protože mu byly teprve čtyři, nedávaly Lillian jeho řeči příliš smysl. Většina z těch podrobností se z hocha řinula v podobě překotného, vyděšeného mumlání uprostřed noci. Na dveře prý jim zaklepal nějaký pán, a sotva mu Apollo otevřel, protáhl se příchozí dovnitř a klekl si před chlapce. Měl cizí obličej, jenže ten si hned sundal, a pod ním to byl tatínek Brian. Otevřel ústa a z pusy se mu vyvalil mrak. Apollo se zadíval na mlhu deroucí se z otcových rtů a rozplakal se. Mlha pak naplnila byt, až klouček skoro nic neviděl. Táta ho zvedl. Pak se odněkud ozvala voda, hučící jako vodopád. Tatínek nesl Apolla tou mlhou a potom na něj konečně promluvil – v tu chvíli se synek s vřískotem probudil.

Noční můra ho trápila noc co noc celé týdny. Bál se usnout a ani Lillian nedokázala zamhouřit oči, poněvadž věděla, že dřív nebo později se její čtyřletý brouček rozkřičí hrůzou.

Půjdeš se mnou. Tohle prý Brian Apollovi ve snu oznámil.

Když synka chlácholila, zeptala se, proč ho ta slova tolik děsí. A jeho odpověď se jí zaryla do srdce jako dýka. Prohlásil, že nepláče strachy – pláče, protože chce, aby to byla pravda.

„Proč mě s sebou nevzal?“ kňoural.

Ten děs časem pominul, anebo o něm radši přestal mluvit. Život se začal vracet k normálu. Samoživitelka Lillian pracovala na plný úvazek a o sobotách docházela na kurz, po jehož absolvování by mohla pracovat v advokátní kanceláři jako asistentka. Vychovávala dítě bez cizí pomoci, což ji zatěžovalo a současně naplňovalo. Apollo věčně ležel v knížkách a vyrůstal v uzavřeného, ostražitého chlapce.

Takhle se potáceli životem dalších osm let. Když bylo synovi dvanáct, už se o Brianovi nebavili a ani nedoufali, že by ještě nastal obrat. Jenže pak od něj chlapec jednou odpoledne dostal vzkaz. Dárek.

3

Přihodilo se to na podzim 1989, kdy začal chodit do prvního ročníku 237. střední školy ve čtvrti Flushing. Když Brian zmizel, vrátila se Lillian ke svému dívčímu příjmení a dala ho změnit i synovi. Soudní rozhodnutí z něj tedy udělalo Apolla Kagwu – Westa ze svých životů vymazali.

Samotářský hoch měl přesto dva skvělé kamarády a vynikal v hodinách dějepisu, kde je do historie Ameriky zasvěcoval pan Perrault. Lillian zakončila rekvalifikační kurz zdárně, tudíž si mohla na Manhattanu najít lépe placené místo. Z kanceláře se ale obvykle nedostala domů před osmou – školákům jako její syn se říkalo „děti s klíčem na krku“. Dospělí to rozebírali v televizních diskusích. Odborníci se mračili na pracující matky, jež zanedbávají ubohé potomky, protože musejí vydělávat na živobytí.

Apollo trávil odpoledne tak, jak to dělávají jiní studentíci, kteří zrovna nespěchají domů. Zapadl do blízké restaurace a prohrál tam pár čtvrťáků na herním automatu. Pak se stavil v krámku pro láhev vody a sáček brambůrků, načež zamířil za roh na Colden Street, kde se hrála hodně zjednodušená verze softballu. Na hodinku dvě se zapojil do hry, než zamířil do domu. Upřímně vzato, bylo to už předevčírem, co se naposledy sprchoval, a při hře se zpotil tak, že se to nedalo odkládat. Pustil si vodu a byl napůl svlečený, když tu se ozvalo hlasité zabušení na dveře na opačném konci bytu. Nejdřív si toho nevšímal – asi někdo ze sousedů potřebuje mámu –, jenže ty rány byly čím dál neodbytnější. Horká pára ze sprchy začala místnost zamlžovat. Když vyšel z koupelny, bylo mu, jako kdyby vystoupil z nebeského oblaku.

V polovině chodby mu vzadu na krku naskočila husí kůže. Na dveře dál někdo bouchal, ale chlapec se otočil zpátky ke koupelně, odkud se k němu valila pára. Zmocnila se ho malátnost, jako by bezděčně vstoupil do snu někoho jiného. Ne, tenhle sen se zdá jemu! Sotva mu to došlo, trhnul sebou. Je to zase ten sen, co ho kdysi pronásledoval noc co noc. Kolik mu tenkrát bylo? Tři? Čtyři? Klepání na dveře, zvuk tekoucí vody, všude mlha a pak –

Rozběhl se ke dveřím. Vtom bušení ustalo.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

I NA ZAČÁTKU JE LÁSKA…

1

2

3

II PAK PŘICHÁZÍ MANŽELSTVÍ

III … A POTOMSE OBJEVÍ DÍTĚ V NOSÍTKU

IV KURVAFIX, NASER SI, ČURÁKU!

V MOUDRÉ MATKY

VI KOP – A JE TU HROB

VII KINDER GARTEN

VIII DIVOKÉ KONCE