GORDON THOMAS | GREG LEWIS

Stínové

válečnice

NEOHROŽENÉ ŽENY

Z AMERICKÝCH A BRITSKÝCH

TAJNÝCH SLUŽEB

ZA DRUHÉ SVĚTOVÉ VÁLKY

Copyright © 2017 by Gordon Thomas and Greg Lewis

Translation © Tomáš Jeník, 2019

Jacket design: Natalya Balnova

Cover image: Malgorzata Maj/Arcangel Images

Author photos: Gordon Thomas photo by Paul O’Connor; Greg Lewis photo by Haydn Denman

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-835-6

„Rozhodně byly mladé, pohledné a vzdělané. Dohromady mluvily téměř všemi evropskými i mimoevropskými jazyky a bojovaly za svobodu a spravedlnost ve stínové válce proti nacistickému nepříteli. Já je vybírala a četla hlášení jejich instruktorů, kteří je zasvěcovali do temných umění sabotáže, rozvracení a špionáže. Když výcvikem úspěšně prošly, doprovázela jsem je na tajné letiště, odkud vyrážely na neobvyklé mise, při nichž je chránily krycí příběhy, které jsem pro každou z nich vymýšlela. Organizovaly odbojové skupiny, odhalovaly zrádce a rozbíjely morálku nepřítele. Očekávalo se, že v průměru přežijí šest týdnů. Všechny dostaly možnost vzít si sebevražednou kapsli, ne všechny ji přijaly. Byly to moje holky, jako žádné jiné.“

– Vera Atkinsová, zpravodajská důstojnice Francouzské sekce

Útvaru zvláštních operací (SOE) za druhé světové války

„Nesnáším války a násilí, ale když na ně dojde, nevidím důvod, proč by ženy měly mužům jenom hrdě zamávat na rozloučenou a pak jim šít kukly.“

– Nancy Wakeová, agentka SOE

„Přišla jsem na to, jak snadno mohou špičkově vycvičení, profesionálně mlčenliví vlastenci prozradit svá tajemství v posteli.“

– Betty Packová, agentka britské výzvědné služby

a amerického Úřadu pro strategické služby (OSS)

„Letecké pumy, které boří domy a zabíjejí děti, vyvolávají v každé ženě touhu chránit, najít a zničit zlo, které ty bomby svrhlo, všemi prostředky – včetně těch fyzických a válečných.“

– Selwyn Jepson, náborář SOE

Úvod

Za druhé světové války ženy poprvé v dějinách procházely bojovým výcvikem a jako tajné agentky operovaly na nepřátelském území. V této válce přestala platit stará genderová pravidla a tajné služby vymýšlely ženám speciální výcvik a zařazení. V této válce šéfové špionáže pochopili, že mohou ženy využít jako posly, radisty, špehy, sabotéry, či dokonce jako vůdce odboje. Britský ministerský předseda Winston Churchill tyto změny podtrhl, když v červenci 1940 vydal rozkaz „zažehnout v Evropě požár“. Jednotkou, která to dostala na starost, byl Útvar zvláštních operací, zkráceně SOE, což byla trochu jiná tajná služba. Churchill o nich mluvil jako o „členech podzemní armády, kteří spolupracují a bojují v šeru“.

Byli to špehové a sabotéři vyškolení v kryptografii a kartografii, analytici, odborníci na rekrutování, komunikaci a velení odbojových a partyzánských jednotek v napjatých dobách, kdy sváděli boje na všech evropských bojištích.

Ve Spojených státech vydal 13. června 1942, šest měsíců po japonském útoku na Pearl Harbor, prezident Franklin D. Roosevelt rozkaz ke zřízení Úřadu pro strategické služby neboli OSS. Prezident tím otevřel cestu k tomu, aby Američanky mohly operovat na nepřátelském území po boku svých kolegyň ze SOE.

Mezi těmito agentkami jste našli mladičké dívky sotva po maturitě i zasloužilé matky, ženy z dělnických rodin i dcery aristokratů, dívky nehezké i vyloženě krásné, cudné a upjaté i divoké a vášnivé.

Všechny prošly výcvikem, při němž se naučily splynout s místním obyvatelstvem a v případě potřeby se zamaskovat, třeba kulháním nebo brýlemi. Zloději je naučili otevírat zámky a sejfy. Experti na zbraně jim ukázali, jak používat gumové obušky, samopaly, automatické pistole s tlumičem a jak zabíjet lesklou začerněnou čepelí nože. Naučily se házet granáty, vyskakovat z rychle jedoucího vlaku a připevnit bombu na trup lodi. Ty, které prošly radistickým školením, uměly posílat šifrované depeše a domlouvat letecké dodávky zbraní pro odbojáře, s nimiž spolupracovaly. Všechny věděly, že za případné selhání zaplatí mučením a smrtí.

Byly to statečné a vynalézavé ženy, ochotné riskovat vlastní kůži ve službě své vlasti. Pracovaly v utajení a plnily zadané úkoly, někdy jim v tom napomáhala nejmodernější technika, ta však nikdy nemohla nahradit jejich vlastní inteligenci a odhodlání. V průměru jim bylo dvacet pět let – některé byly mladší, jiné starší.

Ze své ženskosti udělaly přednost a díky ní se dokázaly vyhnout německým osobním prohlídkám a zatčení, když sloužily jako kurýrky a radistky. Často se však také dostávaly do situací, kdy musely učinit velkou osobní oběť. Pro mnoho z nich znamenal nástup do aktivní vojenské služby nutnost odejít z domova od malých či dokonce úplně maličkých dětí. Mnohé zaplatily za svou udatnost cenu nejvyšší. Jejich životy jsou mimořádnými příběhy, které si zaslouží zvláštní místo v dějinách britských a amerických zpravodajských služeb za druhé světové války. Zpravodajská válka, a tudíž ani druhá světová válka jako taková, by se bez odvahy a činů těchto stínových válečnic nedala vyhrát.

Ve stejný den, kdy vydal Churchill rozkaz k vytvoření SOE, se Adolf Hitler chvástal v berlínském Reichstagu, že jeho Třetí říše potrvá tisíc let. Za bouřlivého potlesku připomněl publiku, že za pouhých několik měsíců už si Německo podmanilo Československo, Polsko, Dánsko, Norsko, Belgii a nyní i Francii. Zbývala už jen Anglie. Na nebi nad Londýnem svádělo britské Královské letectvo (RAF) smělé boje s Luftwaffe, tisíce lidí se noc co noc schovávaly v protileteckých krytech a v podzemní dráze, a když druhý den ráno vyšli ven, nacházeli v rozvalinách domů stovky dalších raněných a mrtvých. Od Velkého požáru v roce 1666 nezažil Londýn horší zkázu.

Británie zůstala osamocena, střežila své pobřeží a hrozba invaze se vznášela nad celou zemí jako temný stín.

Churchill představil Dolní sněmovně svou vizi budoucnosti a svůj projev zakončil slovy:

„Očekávám, že brzy začne bitva o Anglii. Na této bitvě závisí přežití křesťanské civilizace, našeho britského způsobu života a dlouhá kontinuita našich institucí a naší říše. Veškerá zuřivost a síla nepřítele se musí velmi brzy obrátit proti nám. Hitler ví, že nás na tomto ostrově musí zlomit, jinak prohraje válku. Když se mu dokážeme vzepřít, celá Evropa může být opět svobodná a život ve světě bude znovu zalitý sluncem. Pokud však selžeme, celý svět, včetně Spojených států a všeho, co jsme znali a milovali, se propadne do propasti nové doby temna, jež bude ve světle pokřivené vědy ještě zlověstnější a snad i trvalejší. Zhostěme se proto svých povinností tak, aby za tisíc let, přetrvá-li naše impérium, lidé stále říkali: ‚Byla to jejich nejslavnější hodina. ‘“

Ten večer vysvětlil svému válečnému kabinetu, jak toho hodlá dosáhnout. „Naléhavě a nutně musíme napřít veškeré úsilí k tomu, abychom v tajnosti získali co nejlepší možné informace o německých jednotkách v různých zemích a abychom navázali blízké vztahy s místními lidmi a nasadili mezi ně naše agenty.“

Řekl svým ministrům, že SOE pozvedne morálku národa, ale také ukáže světu, že britský odpor zvrátí běh války. „Naše obyvatelstvo bude bojovat s Němci na plážích i na polích, ve vesnicích, v malých i velkých městech a nakonec v Londýně. SOE vydláždí cestu k vítězství.“

Ministrem válečného hospodářství jmenoval Churchill doktora Hugha Daltona, vysokého plešatého muže s diplomem z ekonomie. V obleku na míru, ručně šité košili a kravatě se znakem Marylebone Cricket Clubu vypadal jako ztělesnění britského establishmentu, spíš jako bankéř nebo šéf velké společnosti. Jako zámožný socialista a odpůrce politiky appeasementu věnoval ve 30. letech mnoho času a vlastních prostředků na to, aby varoval před Hitlerovou hrozbou, a otevřeně obdivoval Churchilla. Dalton si uvědomoval, že nová funkce – a zvlášť její název – mu určitě nezajistí vřelé uvítání mezi škudlily z ministerstev financí a zahraničí. Zároveň očekával, že nadšená nebude ani generalita z ministerstva války, protože pro vojáky prostě nebyl na řízení ministerstva válečného hospodářství dostatečně vojákem. A vlastní čtyřleté zkušenosti z první světové války mu nenapověděly vůbec nic o špionáži a kontrašpionáži, nemluvě o tom, kolik může stát.

Churchill Daltona ujistil, že na jednání s ministry z Whitehallu vybral člověka s dostatečně bohatou vojenskou minulostí, který zároveň dokáže vybudovat podzemní armádu a poslat ji do Evropy bojovat s nacisty. Byl jím brigádní generál Colin McVean Gubbins, jenž velel britskému expedičnímu sboru v Norsku poté, co do země v roce 1940 vtrhl Wehrmacht. Skotský horal pocházel z rodiny, jejíž příslušníci sloužili v britské armádě od časů Olivera Cromwella v sedmnáctém století. V první světové válce získal Vojenský kříž a měl veškeré předpoklady pro velení. Byl odvážný, ale znal i slitování a byl přirozeným vůdcem mladých. Navíc zastával názor, že „ženy zvládnou práci tajných agentů stejně dobře jako muži“.

Ministerský předseda se také dozvěděl, že Gubbins četl překlad O umění válečném od Mistra Suna, vojenské učebnice, která po dva tisíce let patřila k povinné četbě všech čínských vojevůdců. Churchill se s Gubbinsem sešel a diskutoval s ním o klíčovém bodě Sun C’ovy strategie: o infiltraci nepřátelského území tajnými agenty, kteří by shromažďovali zpravodajské informace a prováděli sabotáže. V Gubbinsovi spatřoval britský premiér „směs vlastenectví a špionáže“. Jeho jméno si zařadil do složky „užitečných lidí“, kterou si vedl, a rozhodl se, že by Gubbins měl nastoupit na klíčovou pozici v SOE.

V roce 1919 poslali Gubbinse do Ruska, kde sloužil v bělogvardějské armádě pod britským generálem Edmundem Ironsidem a ruským generálem Antonem Denikinem. Po vítězství bolševiků v ruské občanské válce se Gubbins vrátil do Anglie a odešel sloužit do Irska. A právě z Ruska a Irska si odnesl značné znalosti o partyzánském boji a napsal několik pojednání na toto téma, mimo jiné Umění guerillového boje, příručka partyzánského velitele a Jak používat silné trhaviny. Přinášel v nich praktické informace o tom, jak nastražit past na silnici, jak znehybnit lokomotivu a jak zabít nepřítele. Jeho práce se staly povinnou četbou na Sandhurstu a v dalších důstojnických školách Britského impéria. Churchill přečetl všechny Gubbinsovy učebnice a rozhodl se, že mu přidělí klíčovou roli při výcviku a výběru agentů. Gubbins ministerskému předsedovi vyprávěl, že jak v Rusku, tak v Irsku ženy fungovaly jako kurýři, pronášely mužům zbraně a špehovaly. Když v roce 1939 kapitulovalo Polsko, právě ženy kryly ústup polského generálního štábu z Varšavy do Bukurešti.

Britský premiér požádal Gubbinse, aby mu řekl, jakou roli v SOE podle něj mohou hrát ženy. Gubbins dobře věděl, že si Churchill potrpí na stručnost, a tak na jediné stránce shrnul důvody, proč je podle něj třeba naverbovat ženy se znalostmi cizích jazyků, dát jim zvláštní výcvik a poslat je na nepřátelské území v okupované Evropě.

„Ženy musí zapadnout mezi místní obyvatele a mít dostatečný výcvik, aby přežily mezi německými okupanty. Znalosti, které si osvojí, budou dál předávat odbojářům. To se musí týkat i zbraní a výbušnin. Bude nezbytné vyškolit je v radiotelegrafii. Součástí jejich výcviku musí rovněž být boj se zbraněmi a tiché zabíjení. Musíme je vycvičit do takové míry, že budou stejně zdatné jako jejich mužské protějšky.“

Churchill rozhodl, že SOE začne verbovat ženy a cvičit je na tajné agentky. Daltonovi přikázal, aby si všichni náboráři vedli záznamy o jazykové vybavenosti žen a podrobnosti posílali na ministerstvo válečného hospodářství.

SOE byl mezitím zapsán do utajeného vládního telefonního seznamu jako Úřad pro výzkum vnitřních služeb s adresou na Baker Street 64. Jeho existenci avizovala jenom černá mramorová destička u vchodu. Pětipatrová budova stála jen pár domů od míst, kam Arthur Conan Doyle umístil kancelář Sherlocka Holmese, a tato souvislost Churchilla velmi bavila. Během pár měsíců SOE zrekvíroval několik venkovských sídel, která přeměnil na výcviková zařízení nejen pro muže, ale rovněž pro ženy – přesně jak Gubbins popsal ve zprávě. Ale jak ty ženy najít?

Gubbins požádal přistěhovalecký odbor ministerstva vnitra, aby mu poskytl jména žen, které do Británie uprchly z celé Evropy před postupujícími nacisty.

Mimoto s BBC domluvil, že bude vysílat výzvy, aby lidé posílali na ústředí ministerstva válečného hospodářství ve Whitehallu fotografie „zvlášť zajímavých míst v Evropě“. Pisatelé měli přiložit krátkou životopisnou poznámku. Během pár týdnů přišly desítky dopisů.

Část z nich napsaly ženy. Byly mezi nimi prodavačky, písařky, úřednice, zdravotní sestry, dcera šéfredaktora novin, hotelové recepční i profesionální tanečnice. Některé přiložily svoje fotografie z dovolené, převážně z Francie před válkou. Několik z nich mělo francouzské rodiče, vyrůstaly ve Francii a chodily tam do školy. Jejich dopisy naznačovaly, že jsou inteligentní a Francii milují stejně jako Británii.

Gubbins pověřil Selwyna Jepsona, aby dopisy analyzoval a našel ženy vhodné na výcvik. Jepson byl dramatik, filmový režisér a scénárista a za první světové války sloužil v tajné službě. Poté žil rok ve Švýcarsku, další čtyři v Římě a pak ještě dva v Paříži. Všemi jazyky mluvil plynně. Gubbins mu řekl, že jeho výběr žen, které se stanou agentkami, bude klíčem k úspěchu SOE. Měly dělat něco, co tu ještě nebylo, a proto všechny musely dopředu vědět, jakému riziku se vystavují.

V úterý 27. května 1941, po pádu Řecka a Kréty, promluvil Roosevelt k pětaosmdesáti milionům Američanů. V pravidelném rozhlasovém projevu je varoval před nebezpečím nacistického vítězství v Evropě. Vyhlásil „neomezený celonárodní stav nouze“. Od pobřeží k pobřeží nikdo úplně nechápal, co těmi slovy myslí. Brzy se však vyrojilo množství vojenských a námořních výrobních programů. Na druhou stranu měli manévry izolacionisté v čele s mocnou irskou lobby, která odmítala vstup Ameriky do války. Senátor Worth Clark z Idaha v červenci toho roku vyzýval, aby Spojené státy „udělaly v Atlantiku čáru, za kterou najdou Američané útočiště a převezmou vládu nad celou polokoulí, včetně Jižní Ameriky a Kanady“. Německé sdělovací prostředky o tomto návrhu obšírně informovaly a uváděly jej jako důkaz, že se Roosevelt nezapojí do války.

Joseph P. Kennedy, americký velvyslanec v Londýně, dával ostentativně najevo pohrdání vůči hostitelské zemi. V Bílém domě ani na americkém ministerstvu zahraničí si tím přátele rozhodně nezískal a ministr zahraničí USA Cordell Hull ho varoval, aby si své názory raději nechal pro sebe. Ale Kennedy dál usiloval o setkání s Hitlerem, jehož upřímně obdivoval. Rovněž americký velvyslanec v Paříži William Bullit posílal do Washingtonu depeše, v nichž zpochybňoval britské šance přežít válku.

Když na Londýn dopadly první nacistické bomby, poslal Kennedy na ministerstvo zahraničí depeši, v níž tvrdil, že Británie „nebojuje za demokracii. Bojuje o holé přežití. S demokracií je v Anglii konec. Neměli bychom Spojenému království poskytovat vojenskou a hospodářskou pomoc.“

V roce 1940 monitorovala britská kontrarozvědka MI5 aktivity jistého Tylera Kenta z amerického velvyslanectví. Na ambasádu přišel v říjnu 1939 z Moskvy, kde sloužil od roku 1936 jako šifrovací úředník ministerstva zahraničí. Stejnou funkci zastával nyní i v Londýně. Devětadvacetiletý syn amerického konzula v Pekingu začal projevovat antisemitské názory na schůzích Pravého klubu, což byla skupina protižidovských fašistů, kteří se scházeli v domě kapitána Archibalda Ramsaye, vzdáleného příbuzného královské rodiny a člena Parlamentu. Kent také ukázal Ramsayovi depeše, z nichž jasně vyplývalo, že podle Kennedyho je Churchill válečný štváč a Británii vede vstříc porážce. Na britském ministerstvu zahraničí to vzbudilo úžas.

Vrchní diplomatický poradce britské vlády lord Vansittart napsal 22. ledna 1940 v interní zprávě pro ministra zahraničí Anthonyho Edena: „Pan Kennedy je odporný exemplář zrádce a defétisty. MI5 zaznamenala, že při každém bombardování Londýna prchá s rodinou na venkov. Mimoto se ziskem investuje na burze, čímž porušuje interní pravidla amerického ministerstva zahraničí. A především se pokouší narušit vztah mezi Rooseveltem a Churchillem.“

Kent měl také na starosti Grayův kód, šifrovací systém, který Američané považovali za neprolomitelný. Tento binární kód používali při komunikaci Churchill s Rooseveltem. V jedné takto šifrované depeši informoval Churchill Roosevelta o vytvoření SOE.

Na Churchillově pracovním stole se hromadily zprávy a on se o ně dělil s Rooseveltem. Prezident důvěru oplácel sdílením zpráv od amerického námořnictva. Cílem bylo smysluplně rozmístit flotily obou zemí v Tichém a Atlantském oceánu. Churchill měl ještě jednu motivaci: doufal, že výměnou informací získá pro Británii Američanovy sympatie a podporu – a nakonec Spojené státy přiměje, aby vstoupily do války.

Kent o samotě v šifrovací místnosti na americkém velvyslanectví v Londýně četl další a další zašifrované depeše, které křižovaly Atlantik.

Ráno 20. května 1940 vstoupili do Kentova bytu s výhledem na Hyde Park detektivové ze Scotland Yardu. Při domovní prohlídce, které přihlížel bezpečnostní důstojník z americké ambasády, objevili patnáct set depeší zašifrovaných Grayovým kódem z poslední doby. Kent tvrdil, že jednal „v zájmu své vlasti a snažil se zabránit americké zahraniční politice zavléct zemi do války“. Detektivové jej odvedli na velvyslanectví, kde mu Kennedy oznámil, že je s okamžitou platností propuštěn z diplomatických služeb. Tím přišel Kent o diplomatickou imunitu, byl zatčen, předveden k soudu na Old Bailey a usvědčen z „krádeže a manipulace s dokumenty národně-bezpečnostní povahy“. Následně byl odsouzen k sedmi letům odnětí svobody v přísně střežené Dartmoorské věznici.

Zdrcený Kennedy ujišťoval Roosevelta v diplomatické depeši, že o Kentově činnosti neměl nejmenší tušení. Franklin D. Roosevelt si počkal, až potřetí obhájí prezidentské křeslo, a teprve potom odvolal velvyslance do Washingtonu. Kennedy své politické ambice později přece jen naplnil, když do Bílého domu prosadil svého syna Johna F. Kennedyho.

Když po japonském útoku na Pearl Harbor vstoupily Spojené státy do války, nařídil prezident Roosevelt vytvoření Úřadu pro strategické služby (OSS), první americké zpravodajské služby a zárodku ekvivalentu SOE. Z jejích řad se rekrutovaly pečlivě vybrané agentky, které posléze zamířily do Anglie, aby spojily síly s kolegyněmi ze SOE. Byly první ze čtyř tisíc žen pracujících pro OSS.

Většina příslušníků zpravodajských služeb na začátku druhé světové války instinktivně předpokládala, že muži se pro výzvědnou činnost hodí lépe než ženy. Francouzská sekce SOE měla tento předsudek vyvrátit. Na konci války tvořily ženy čtvrtinu jejích agentů. Šéfům sekce došlo, že ženy mohou být v zemi, kde většina bojeschopných mužů musela buď pracovat, nebo byla odvezena na nucené práce do Německa, méně nápadné. A protože se po okupované Evropě pohybovaly o něco svobodněji, hrozilo jim při převážení ukryté vysílačky o něco menší nebezpečí. Většina agentek působila jako kurýrky a radistky.

Po válce se mnohé z nich, například Violette Szabová a Odette Sansomová, po právu dočkaly chvály za své odvážné činy. Rozostřily genderovou hranici, která do té doby charakterizovala válku, protože nezůstaly sedět doma, když šli muži bojovat a chránit svou zemi. Některé z nich, přestože se vyznamenaly v otevřené i zákulisní válce, zdůrazňovaly svou ženskost. Novozélandská rodačka Nancy Wakeová spolupracovala s francouzským odbojem tak zdatně, že se stala jednou z Gestapem nejhledanějších agentek ve Francii, a přesto se po válce nechala slyšet: „Nesmíte zapomínat, že jsem byla jenom normální mladá žena.“ Wakeová si osvojila typicky „mužské dovednosti“ a přenesla boj na nepřátelské území. Některé ženy ovšem bez okolků využívaly k získávání informací své sexuality. Nejznámější z nich byla Betty Packová, která pracovala jak pro SOE, tak pro Američany, v jejichž službách se proslavila jako agentka s krycím jménem Cynthia. Packová věděla, jak prostřednictvím sexu vytáhnout z mužů tajemství, která toužila získat.

Špionky-svůdkyně se objevují v příbězích z mnoha válek, ale díky metodě, jakou získávala pro Spojence informace, zůstávala Betty Packová ve stínu agentů se samopaly v rukou. Šéf francouzské sekce SOE, plukovník Maurice Buckmaster, to shrnul lapidárně: „Moje organizace využívala služeb mnoha odvážných žen. Nežádali jsme je, aby využívaly svého ženského půvabu, jak to dělala Cynthia. Ale uvědomuji si, že pohledná špionka může při získávání informací využít jako další zbraň svou ženskost.“

Betty Packová poukazovala na to, že její metody jsou při získávání informací rozhodně lepší než mučení a zabíjení.

Tajná služba sice výslovně ženy lákala do svých řad, ale to neznamená, že by tyto dobrovolnice nemusely čelit sexismu, či dokonce posměchu. Yolandu Beekmanovou, schopnou a odvážnou agentku, kterou nakonec Němci popravili, jeden z instruktorů SOE označil za „hodnou holku, (která) může štupovat ponožky a stát se vynikající manželkou chlapa bez fantazie, ale nic moc víc“. Eileen Nearneové, dvaadvacetileté ženě, která procházela radistickým výcvikem, zase školící důstojník vyčetl mládí i pohlaví. „Povahou je velmi ‚ženská‘ a nezralá,“ poznamenal.

Důvody, proč se tyto ženy chtěly zapojit do tajné války, se lišily, ale mnohé z nich se odvolávaly na rodinné zkušenosti z první světové války. Odette Sansomové bylo šest let, když její otec zahynul, a vyrůstala s dědečkovým varováním, že brzy přijde další válka. „Poslouchala jsem to roky,“ svěřila se. „Bylo to zkrátka ve mně.“ Manžel Violette Szabové zahynul v říjnu 1942 v severní Africe. „Tak nebo tak ho pomstím,“ zapřísáhla se. Manžel Yvonne Cormeauové, která patřila k nejlepším radistkám sekce F, zahynul při bombardování Londýna. „Byla jsem ochotná udělat cokoliv,“ líčila. „Tohle bylo něco, co by podle mě můj manžel sám chtěl dělat, a protože to dělat nemohl, usoudila jsem, že přišel čas, abych to udělala já.“

Sansomová, Szabová i Cormeuová nechaly doma velmi malé děti, když se do programu přihlásily. Sansomová a Cormeauová se vrátily. Szabová bohužel ne.

Časový rámec této knihy zapadá někam mezi nedávné dějiny a blednoucí vzpomínky. Existuje však dostatek záznamů o mimořádně odvážných činech žen a mužů ze SOE a OSS, díky nimž vám můžeme předložit přesné, vyvážené a přesvědčivé líčení událostí poté, co za svitu měsíce seskočili nad Třetí říší. První dva roky války operoval SOE sám. V roce 1942 získal v OSS partnera.

O jejich práci toho stále zůstalo mnoho nevyřčeno. Při přípravě této studie jsme pracovali s oficiálními záznamy, paměťmi a soukromými písemnostmi, včetně deníků a dopisů, a důsledně ověřovali původní materiály, kdykoliv si něco protiřečilo nebo působilo zmatečně.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Úvod