GERT NYGÅRDSHAUG

STROM

NEBESKÉHO

KVĚTU

Překlad této knihy byl realizován díky finanční podpoře NORLA,

Norwegian Literature Abroad:

Copyright Cappelen Damm AS © 1995.

Czech translation rights were acquired through Immaterial Agents.

Copyright © Gert Nygårdshaug, 1995.

Translation © Daniela Mrázová, 2019.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-834-9

Kapitola I //

NÁVRAT DO EVROPY

1.

Řekl bych, že toho dubnového rána, kdy se loď blížila k pobřeží a já se měl konečně zase shledat s Evropou, vanul nad městy Minho, Viana do Castelo, Ofir a Varzim teplý vítr. Můžu jen hádat, protože zápach oleje a astmatické sténání opotřebovaných válců lodních motorů byly jediné vjemy, které pronikly až ke mně do temného nákladního prostoru. Nicméně jsem si dosud pamatoval, jaké to tu kdysi bývalo: v tomhle ročním období odjakživa proudil vlahý vzduch z provincie Beira Alta dolů k západnímu pobřeží Portugalska a i vesničtí rybáři si do jednoho s chutí přihýbali z lahví s aguardente a přitom pečlivě nanášeli na své lodě pruhy sytě žluté a titanově zelené barvy.

Obraz pustého nehostinného pobřeží, bez lodí, sítí, smějících se lidí a rytmu fada, pohled na matky dozírající ve stínu na děti, zatímco otcové rozdělávají oheň a přikládají na něj zbytky rozbitého dřevěného mola, jsem na okamžik vytěsnil.

Několik vteřin, nebo snad hodin, jsem předstíral, že jsem na obraz té Evropy, která mě čekala, dočista zapomněl.

V nákladním prostoru byla tma. A samozřejmě ještě hustší tma byla v rakvi, v níž jsem se nacházel. V jedné ze šesti rakví, které tu stály pěkně vyrovnané v řadě. Všechno jsme přesně propočítali. Doufal jsem v důstojné znovuzrození.

V posledních hodinách cesty k molům v Portu se loď otřásala pod nárazy vzedmutých vln. V tu chvíli jsem si přál jediné, aby Timotheus Speckhuber a jeho žena Alisa zařídili přepravu tak, jak bylo naplánováno. V důsledku válečného vývoje se západní pobřeží Portugalska jevilo jako jediné možné místo. To jsme si mysleli.

Pokouším se zachytit myšlenky, které se mi valily hlavou poslední hodiny před tím, než loď přirazila k portskému molu, kde pak čelisti jeřábu rozdrtily pět rakví tak, až z nich krev vytryskla na zrezavělé sudy od oleje takovým proudem, že afričtí důstojníci opření o zábradlí začali zvracet. Zvratky angolských veteránů stékaly po lodním trupu. Ale myšlenky, které tomu předcházely, byly dobré. Snažil jsem se vybavit si jednotlivé sloky slavného fada Uma Casa Portuguesa a krev mi perlila v žilách jako šampaňské. Tak to bylo. Vzpomněl jsem si na vůni, na slabý ibiškový parfém z Minneiných vlasů, na její veselý smích v zahradě plné bugenvilejí, na její měkká bedra a škádlivé prsty; na prostřený stůl na patiu, kde jsme tančili a pili. Na rybářské synky přinášející džbery s čerstvě uvařenými kraby a humry. Na Pessoovy plačtivé básně. Na kvetoucí olivové háje.

Všechny vzpomínky z Portugalska byly dobré. Možná proto jsme kapitána Calvinhase požádali, aby se výchozím bodem pro operaci Velký plán stalo Porto.

Pokouším se ty dobré myšlenky zachytit.

Teď.

Potřebuju odvahu, potřebuju poznání, abych pochopil. Abych se mohl napřímit. Od chvíle, kdy čelisti jeřábu Plán rozdrtily, neuplynulo ještě ani osmačtyřicet hodin. Může to tak být, ale v tuhle chvíli si nechci přiznat skutečnost, že ať bychom akci naplánovali sebelíp, byli jsme předem odsouzeni k neúspěchu. Slabiny Plánu spočívaly už ve fázi jedna. A přesto si to odmítám připustit. Proto teď chci vstát, postavit se na nohy, vyhlédnout mezi mřížemi a znovu si procházet sled myšlenek z temnoty, z rakve stojící v páchnoucím nákladním prostoru, z doby před tím, než jsme přistáli u mola v Portu. Stát vzpřímeně, třebaže mám tělo potlučené a zbídačelé a hrozí mi, že závrať mě znovu srazí do temné hlubiny. Musím se nejprve pokusit pochopit tu nevyvratitelnou logiku, zoufalou přírodní zákonitost, neviditelný princip, které mi vysvětlí bolestnou ztrátu mých přátel. Teprve pak nastane čas pro spekulace ohledně mého současného místa pobytu a postavení.

Měli jsme v plánu, že Speckhuber a Alisa si přijedou rakve vyzvednout přímo na molo v Portu. Šest mrtvých. Speckhuber měl předstírat, že je zaměstnancem pohřební služby. V Portugalsku vládl relativní klid, válce a chudobě navzdory. Portugalci byli zvyklí trpět. Mlčky se živili kořínky a kůrou stromů, zatímco zbytek Evropské unie si ještě připíjel šampaňským a utíral brady mastné od husího sádla. Stále doufali, že se objeví nový kapitán Spinola, a ke každému novorozenci vzhlíželi s obdivem jako k naději přinášející světlo. Proto jsme zvolili Portugalsko.

O přepravu se postarala „M/S Taratuga“ z Angoly. Tuhle loď jsme vybrali pečlivě, rejdařství, jemuž patřila, bylo dokonale neutrální. První důstojník se ochotně nechal podplatit, aniž měl tušení, co se děje. Kromě šesti rakví sestával náklad z argentinského hnědého uhlí a pevného krystalického dehtu z mangrovů, díky čemuž byl pro jakoukoli unijní frakci nezajímavý. Převoz šesti rakví z brazilského Belému do Evropy nikdo nepovažoval za problematický ani čímkoli neobvyklý. Mrtvým se měla vzdát pocta tak, jak si to přáli jejich pozůstalí.

Jenže z těch, co v rakvích leželi, nebyl mrtvý ani jeden. Schrány byly zevnitř vypolstrované a kromě skrz naskrz živých lidí obsahovaly krabice s proviantem a lahve s osvěžujícími brazilskými nápoji. Mimoto byly vybavené speciálně vyrobenými vakuovými odpadními nádobami, aby se zabránilo nesnesitelnému zápachu.

V případě nouze se rakev dala otevřít zevnitř jednoduchým hmatem.

Pokud jsme křičeli dost nahlas, mohli jsme spolu během přeplavby komunikovat. Naše poslední rozmluva několik minut před vyložením v Portu mi dosud zní v uších.

„Kdysi žil malíř, který z hněvu a zoufalství nad sterilními trávníky a neplodnými haldami strusky v Porúří opustil Evropu. Jmenoval se Johan Moritz Rugendas. Miluju ho. Namaloval naprosto skvostné akvarely, například kosmana nebo tukana obrovského. Dokonce byl první, kdo zobrazil kosmana bělovousého. Zajímalo by mě, jestli se v tomhle světadílu nachází muzeum, které Rugendasovy obrazy uchovává. To asi sotva, že?“ Rakev D.

„Možná v Drážďanech. Slyšel jsem, že tamější sbírka obrazů je unikátní. Jsme přece na průzkumné expedici, tak proč nenavštívit nějaká muzea?“ Rakev A.

Smích.

„Teď vážně. Víc mě zajímá pátrání po kořenech, myslím v pravém smyslu slova, po kořenech Carla Friedricha Philippa von Martiuse a jeho přítele zoologa Johanna Baptista von Spixe. To byli nejslavnější odborníci na palmy na světě. Znáte přece jejich dílo Historia naturalis palmarum? Až do devatenáctého století rostlo několik druhů palem i v Evropě. Jeden odolný druh se vyskytoval dokonce na sever od Alp a von Martius horlivě usiloval o to, aby se touhle houževnatou palmou a vinnou révou osadila rozlehlá pole kolem Bordeaux. Jenže zámečtí páni to nepochopili. Nebyli s to porozumět téhle důležité symbióze.“ Rakev F.

„A kdo asi v Evropě rozumí symbióze?“ Rakev A.

Další smích.

„A co Louis Riedel, francouzský botanik, nežil přibližně ve stejné době?“ Rakev B.

„Ano. Jenže ten zemřel na syfilis. Poslední léta života si myslel, že ho nakazila houba kornatka dubová, a proto nosil kolem hlavy uvázaný kafrový obklad.“ Rakev A.

„Ticho! Zdá se, že jsme konečně v cíli, zakrátko přistaneme.“ Rakev D.

Hned poté se otevřely nákladní otvory a čelisti jeřábu, velmi speciálního nakládacího jeřábu, začaly rakve jednu po druhé zvedat. Chvíli je nechaly pohupovat se deset metrů nad betonovou plochou mola a pak je ze všech sil stiskly, až se roztříštilo dřevo, maso i kosti. Pět rakví skončilo rozmačkaných na maděru a vzápětí dopadlo na zem v podobě odpudivé beztvaré hromady masa a krve, z níž se dosud kouřilo.

Viděl jsem je, stihl jsem je letmým nedobrovolným pohledem zachytit. I zvracející veterány z Angoly. Avšak z teplého větru, který právě v tomhle ročním období odjakživa vanul přes pobřežní pláně z horské provincie Beira Alta, jsem nepocítil nic.

2.

Dál stojím u okna. Zrezivělé mřížoví je studené; žádný jiný vjem ke mně v podstatě nedoléhá. Nevím, kde jsem. O krajině, kterou vidím, a přitom ji vidět nechci, nic nevím. Je zima, ale já chlad nepociťuju. Jako by mě obklopili železným hnízdem.

Slyším hudbu?

Ne, to mi jen šumí a hučí v hlavě. Tannhäuser, Valkýra a Rýnské zlato zároveň. Vytí choromyslného Wagnera, ďáblova kakofonie, jejíž hlas neustále sílí. To zpívá Evropa. Vítá mě.

Břich tohohle světadílu je už dlouho vyhřezlý, vnitřnosti páchnou, ptáci opustili pláně i těch několik málo zbývajících lesů, zvířata prchají, Johann Baptist von Spix měl ve svých pochmurných proroctvích pravdu, čas těch, kteří stínají druhým hlavy, se bude zas a znovu vracet; tragická retrospektiva zmrzačených těl a postav. Přízraky dějin se oděly do nových těl a plazí se vpřed jako larvy lesknoucí se tukem. Želbohu.

Vidím to, zavírám oči. Na okamžik se mě zmocňuje beznaděj, taková, jakou jsem necítil už dlouho. Otřásá mnou tichý pláč, musím bojovat, abych si vybavil slunce a zeleň. Proč jsem se musel vrátit?

Jsem tu.

Najednou mě vyděsí vlastní smích. Hroutím se do rohu a zavírám oči. Pevně. Strupy na obličeji mi praskají. Z ran vytéká hnis, zelená páchnoucí matérie.

Jsem zpátky. Vstal jsem z mrtvých.

Hlavně se teď netrápit a nemučit depresemi! Mé tělo omyly čisté řeky, mé myšlenky zocelila výheň chrp, v žilách mi koluje med a hrdlem mi protéká kořeněné víno!

Myslím, tedy jsem. Tenhle nejcitovanější a nejzneužívanější filozofický výrok na světě, který pronesl křupanský potomek francouzské smetánky Descartes poté, co se zúčastnil jedné z nejpůsobivějších evropských válek, totiž té třicetileté, mi znenadání připadl v podstatě krásný. Vlastně v sobě snad nese i nádech moudrosti; šťastná to náhoda v louži evropských splašků. Ten ubohý myslitel, voják, dost trpěl a možná chtěl spatřit svět v jiném světle, než se ho zmocnila naprostá tma.

Myslím, tedy jsem? Letmo se mě dotkne střípek osvobozujícího pochopení, téhož pochopení, které proniklo k Descartesovi, když ležel nachlazený v zimním táboře v Neuburgu a pojídal zkažené ryby z Dunaje, a díky němuž leccos zpochybnil. Pak si onen zelený hnis z obličeje pečlivě otřu. K čertu s tím, kde jsem, kdo jsem, co jsem; prostě jsem.

Zvedám se na loktech, opírám se o zeď a chytám se mříže v okénku. Výhledu není co vytknout. Daleko na pláni pod sebou vidím zdechlého dinosaura lebedícího si ve vlastním newtonském rozkladu.

Tak se věci mají.

3.

Když speciálně sestrojené čelisti jeřábu sevřely třetí rakev, pochopil jsem, že něco je špatně. Nevaroval mě křik ani hluk, ani nějaký pohyb, nýbrž nepřítomnost perlivého fada v žilách. A když se do vzduchu vznesla pátá rakev, neváhal jsem a aktivoval jsem otvírací mechanismus, takže víko mé rakve odskočilo.

Venkovní světlo mě oslepilo.

Nestihl jsem si protáhnout ztuhlé tělo ani vstát, když se mě zmocnily čísi obzvlášť brutální ruce. Zbily mě a zmlátily. Ale nerozdrtily mě na beztvarou směs masa a kostí. Kolem se blýskaly důstojnické hvězdičky, pásy na náboje a ocelové obušky. Pamatuju si, že všichni, co mě bili, měli na ramenou epolety. Nikdo z nich nemluvil portugalsky.

Pochopil jsem, že Speckhuber a Alisa buď zradili, nebo jsou mrtví. Že Velký plán byl prozrazen, že informace svěřené několika málo zasvěcencům unikly z jejich řad do zlomyslných datových terminálů plných zákeřných mikročipů. Určité komunikační kanály v téhle zplundrované části světa totiž dosud jako zázrakem fungovaly. Díky všem těm pokročilým satelitům na nebi, které nikdo nedokázal sestřelit.

Vypátrali nás.

Vytáhli mě z nákladního prostoru. Pár vteřin mě nechali ležet na palubě, načež na mě kdosi vylil džber vyjetého oleje. Takřka slepého mě vlekli přes můstek. Jednomu pohledu jsem se však nevyhnul.

Na krvavou hromadu dole na molu.

Na své druhy. Na své přátele.

Země, kterou mi kdysi dávno ukázala Minnea, už neexistovala. Vůně lotosu a ibišku byla krátký sen, mezihra mezi černou a šedou. Sabes cantar fado? Ani náhodou, všechen čas zmizel, ztratil se. V následujících minutách (či hodinách?) mě čekala další pořádná nakládačka.

Kéž bychom mohli Plán spustit. Kdybychom se aspoň mohli zformovat kolem výchozího bodu, nás šest a Speckhuber s Alisou, kolem začátku! Ale ani to jsme nestihli. My, pevně propojení ve znamení nebeského motýla morpho a sršící energií. Už nikdy nám nemělo být dopřáno usednout pod spletené listy aspignolu a společně pojídat tapíří maso. Už nikdy se naše myšlenky neměly spojit v jediný vzorec. Už nikdy jsme neměli vyhlížet na velkou řeku a vstřebávat moudrost.

Avšak moudrost zůstala, ta nikdy zmizet nemůže.

Bili mě. Než jsem ztratil vědomí, ucítil jsem zápach výkalů. Pravděpodobně svých vlastních. V záblesku trpkého poznání jsem vytušil obrysy Voltairova Panglosse a ucítil poryv vzduchu od poeovského kyvadla, které se nade mnou nemilosrdně dalo do pohybu.

Nemám nejmenší tušení, co byla skutečnost a co očistec bezvědomí následujícího dne. Před očima se mi vynořují podivné zlomky a obrazy:

Pod stromem stojí žena. Má ohnivě rudé šaty, zvedá je a odhaluje nahý klín. Usmívá se a pláče zároveň. Pak vezme do ruky vidle a vrhne se na něco v mé bezprostřední blízkosti. Ležím? Stojím?

Čtyři domy vedle sebe. Jsou úplně stejné a vypadají pěkně a nepoškozeně. Najednou se jim nadzvednou střechy, nejprve prvnímu, pak druhému, nato třetímu a čtvrtému, a vyvalí se hustý černý kouř. Kde jsou lidé, copak ty domy nestojí v nějaké ulici?

Mocnou árii z Verdiho Nabucca, která předchází příchodu otroků na scénu, zpívá zvučným basem trpaslík. Nemá nos ani uši a lidé v sále vstávají a horlivě tleskají, načež vypuknou v ohlušující smích, jak to bývá, když se na scéně objeví trpaslíci.

Zlomky, obrazy. Spousta obrazů. A všechny jsou stejně absurdní, každopádně teď nejsem s to vytušit souvislost mezi nimi a chci je zapomenout. Postrádají jakýkoli smysl. Vznikly jen proto, aby vyplnily temnotu posledních dní.

Vím, že jsem v Evropě. Jako by mě pokousal pes nakažený morem. Ale rány už se začínají hojit. Taková je vůle ptáka s prachovým peřím.

Už jsem si vše prošel, pěkně popořádku, a cítím se natolik zdravý, že mám v hlavě jasno: nádherné vzpomínky z rakve, z nákladního prostoru „M/S Taratugy“, z hodin před přistáním v Portu. Optimistický rozhovor mezi rakvemi před tím, než se sevřely čelisti jeřábu. Náhlé poznání, že něco je špatně, proto otevírám víko. Vojáci v uniformách, kteří se na mě vrhají. Cesta v temnotě, hodiny v bezvědomí.

Speckhuber a Alisa. Nedorazili, nebyli, možná nikdy neexistovali. Velký plán sestával ze čtyřiačtyřiceti reálných bodů. Ale každý z těch bodů měl imaginární paralelu. Speckhuber a Alisa se nacházeli mezi skutečnou a imaginární rovinou. Možná se jim to stalo osudným. Čelisti jeřábu měly patrně práci už dlouho předtím, než loď přirazila k molu.

Nastal večer, noc, setmělo se. Je zima, ale pořád ještě chlad necítím. Mám v těle zásobárnu slunce. Budu stát u zamřížovaného okénka celou noc a vstřebávat živiny k dalšímu úderu. Tu strašlivou sílu, která mě nosí po světě už sedmačtyřicet let, z mého těla vymlátit nedokázali.

Za mřížemi už jsem stál předtím.

Naslouchám, avšak slavíci tohohle dubnového večera mlčí.

4.

Pořád ještě stojím u zamřížovaného okénka, ale na východě se už chystá vyjít slunce; zemi venku zalévají rezavé barvy, jež se zakrátko změní v purpur, může to být krásné? Stál jsem tu celou noc ponořený v myšlenkách. Jsou jasné a já nejsem unavený.

Uvědomuju si, že mě zajali.

Vidím, že jsem zavřený v prostoru, který připomíná vězení.

Chápu, že mě frakcionisté bez ohledu na příslušnost považují za nepřítele.

Z nějakého neznámého důvodu se rozhodli mě nechat naživu.

Ještě než se slunce vyhoupne nad obzor, pokouším se udělat si obrázek o tom, jak krajina venku vlastně vypadá. Dohlédnu celkem daleko: přede mnou, zřejmě na jihozápad, se rozprostírá rovinatá pláň, tu a tam z ní vyrůstají pokroucené keře a stromy. Až úplně na obzoru tuším obrysy vyschlého řečiště. Žádné domy, žádné cesty. Okno, špehýrka, jíž vyhlížím, se zřejmě nachází dost vysoko nad zemí, alespoň třicet metrů; a když přitisknu hlavu na mříže, zahlédnu pod sebou šedohnědou zeď, jež dole přechází v hromadu kamení a dál v celkem prudký svah táhnoucí se až k pláni. Takže se nacházím na kopci. Nemám nejmenší představu, jak to vypadá na opačné straně; jediné okno v místnosti je to, u kterého právě stojím.

Sluneční světlo už proudí na planinu, zalévá ji hnědou a medově žlutou září, je tak pronikavé, až se mi oči zalévají slzami a musím se odvrátit.

Z Evropy jsem odjel před sedmnácti lety.

Strategické mistrovské dílo, které jsme přepečlivě vymysleli, skončilo tragicky ještě předtím, než jsme ho stihli uvést v život. Geniální skládačka, jejímž plánováním jsme strávili celé roky, dosud spočívá jako němý výkřik v portském přístavu. Zůstala jen obnažená čistá idea: Jsem. A v ní se skrývá stejně velká útěcha jako v nehostinné rovinaté krajině pode mnou. Přesto mě zachvacuje neutuchající neklid. Co když to mistrovské dílo, ta skládačka, ty složité struktury a imaginární přesuny, které nám vštípila Teresa do Calcao, přesto dále žijí díky mé existenci? Obraz v zrcadle nezanikne tím, že se zrcadlo rozbije; každičký kousek, každičký úlomek obsahuje celou skutečnost. A v naší skutečnosti bylo nekonečně prostorů. Možná to tak je, možná bylo do jedné z mnoha metamorfóz Plánu vtěleno i tohle.

Takhle totiž přemýšlel i velký filozof přírody Alexander von Humboldt. Jeho imaginární systém po sobě zanechal viditelné stopy. Jsou tu dodnes, jen zapomenuty. Proč?

Takové znepokojení si zatím nemůžu dovolit, musím odpočívat, tělo mě stále bolí.

Dinosaurus ležící venku na pláni je jedinou viditelnou stopou lidské přítomnosti: ohořelý tank se žlutým křížem a věncem. Je to typ Brutus Perkina autolaser, model 419. Pravděpodobně ho vyrobili v Malmö. Takovým může disponovat klidně celý tucet různých frakcí.

Na obzoru se objevili ptáci. Celé hejno neustále krouží nad vyschlým řečištěm. Mrchožrouti hledající mrtvoly.

Už stojím i bez opory. Přeměřuju stín, který vrhá strom bez listí o kus dál na planině. Mělo by být po desáté. Vzali mi hodinky, ale kupodivu jsem si směl ponechat incký šperk, který nosím na řetízku na krku. Je to tenký plíšek z ryzího zlata se symboly slunce, je to dárek od starého konkvistadora, od stínu Francisca de Orellany zmítaného horečkou. Košili a kalhoty mám rozedrané, ztuhlé zaschlou krví a výkaly. Boty už jsem neměl na nohou několik let.

Cítím, jak se mě zmocňuje únava. Jednou rukou se pouštím železného mřížoví a otáčím se.

Místnost je malá, třikrát tři metry. Staré zdi, ošlapaná kamenná podlaha. Strop podpírají mohutné kamenné pilíře. Dveře naproti oknu jsou pevné, vyrobené z těžkých dubových fošen s železným kováním. Hřebíky vypadají jako ručně kované. Mezi spodním okrajem dveří a podlahou zeje téměř deseticentimetrová škvíra. Tou mi od chvíle, kdy jsem znovu nabyl úplného vědomí, už dvakrát strčili dovnitř jídlo a vodu.

V jednom koutě leží slamník. Páchne plísní a močí. Opatrně si na něj lehám a zavírám oči.

Stále se mi zdá, že slyším hudbu.

5.

Pořád nechápu, proč mě nezabili hned. Jaký asi mají záměr, když mě nechali zbít málem do bezvědomí a pak mě zavřeli a krmí mě?

Kdo je kdo? Kde je nepřítel, strážní, lidé? Zapomněli, že mají zajatce?

Je tohle rafinovaná mučírna?

Určitě jsem spal dlouho, protože se cítím úplně odpočatý a myšlenky začínají být až nepříjemně jasné.

„Jensi Odere Flirume, koukej vstát,“ nařizuju si nahlas, ale stěny místnosti větu hodně utlumí. Můžu si tu křičet, aniž by mi to trhalo uši.

Slunce stojí nízko nad západním obzorem, bude odpoledne. Zaznamenávám zápach vycházející z misky, kterou mi někdo strčil pode dveřmi, jím a přitom nedbám na vůni, chuť či konzistenci toho, co si vkládám do úst.

Pak si posloužím zrezivělým kbelíkem v rohu.

Jsem velmi neklidný. Uplynulo přesně třicet let od chvíle, kdy jsem byl nedobrovolně uvězněný poprvé. Dávná vzpomínka nevyvolává nikterak příjemné pocity. Neklid mě přiměje obcházet kolem dokola po místnosti, zkoumám přitom stěny kolem sebe.

Kamenné kvádry k sobě přiléhají natěsno a přesně. Odhaduju, že pocházejí z pozdního středověku, jelikož vzorec kvádrů netvoří přímky, nýbrž se klikatí. Takhle stavěli iberští Maurové. Byli to geniální stavitelé, třebaže i je nakazila evropská pýcha. Tak například architekt Guin. Pocházel z kmene libyjských Berberů, vyhlásil vlastní chalífát a údajně se stal milencem zrádné Isabely. Jisté každopádně je, že lstivý a mocný Guin dal vzniknout velkolepým zámkům, které mohou obdivovat poutníci na cestě do svatyně v Santiagu de Compostela. Inspiroval i monumenty clunyjského hnutí vzpínající se k nebesům. Velmi důležitým prvkem, který se objevuje ve veškeré maurské architektuře a který je charakteristický zvláště pro komplex Alhambra, je řádkování kamenného zdiva. Je odvážnější a vychází z matematiky, která byla Evropanům ještě po velkou část 18. století neznámá. Jelikož byl Maur Guin lstivý a vlichotil se mezi křesťany, jeho architektura byla zakrátko přijata a napodobována. Stavitelé klášterů byli skutečně šikovnými plagiátory.

Důvodem, proč tohle všechno vím, je skutečnost, že jsem kdysi vášnivě studoval neevropské památky na evropské půdě. Přineslo mi to mnoho poučení a také svědectví o skutečných schopnostech Evropanů.

Zastavuju se u dveří. Zdá se, jako by na jednom kamenném kvádru byl nápis. Je značně nečitelný, zbrázděný erozí a opotřebením. Nedokážu ho přečíst, ale dostanu nápad: namočím si ruku ve džbánku s vodou a promnu jí náprsenku prosycenou krví a olejem. Tak získám barvu, kterou vetřu do zdiva. Písmo zřetelně vystupuje, a když přimhouřím oči, čtu:

„BENE VENISTI. UTINAM IN OMNI ECCLESIA, QUÆ EST DE CURA NOSTRA, HABEREMUS UNAM DOMUM DE TALI ORDINE.“ Což se dá vyložit přibližně jako: „Buď vítán. Kéž bychom mohli mít dům náležící našemu řádu v každé diecézi, o niž pečujeme.“ A úplně dole ještě větším písmem: „ORDO FRATRUM PRAEDICATORUM“. Řád bratří kazatelů. Dominikánů. Aha!

Dominikánští mniši byli známí tím, že zavírali maurské ženy do ovčinců, kde se jim dostávalo zvláštní péče ve zvláštních kotcích, v nichž byly zvláštním způsobem spoutány. Maurové byli totiž po určitou dobu považováni za mezistupeň mezi člověkem a zvířetem, a tak nebyl pohlavní styk s těmito bytostmi vnímán jako porušování celibátu ani nespadal pod o něco mírnější hřích sodomie.

Zkoumám nápis a cítím, že mě pozvedá na mysli. Nejsem zavřený ve sprostém vězení, spíš mě drží v cele bývalého dominikánského kláštera. Takováhle pocta není v dnešní době vyhrazena všem.

Konečně se můžu pustit do zeměpisných úvah: nehostinnost okolní pláně a výška slunce nad obzorem v této roční době by nasvědčovala poloze na jih od čtyřicáté páté rovnoběžky. V jižní Francii, v zemi katarů severně od Pyrenejí, vybudovali mnoho dominikánských klášterů. A je tu také markantní maurský vliv na architekturu. Příliš by mě nepřekvapilo, kdyby to vyschlé řečiště, které vidím na obzoru, patřilo řece Adour.

Rozhodnu se pro to, že se nacházím v Gaskoňsku.

Vládne tu nesmírný klid.

Kde jsou lidé?

Ti neslyšní duchové, kteří mi pode dveřmi strkají jídlo a vodu, se přece už brzy musí nechat poznat? Kdy mě budou vyslýchat? Kdy mi vyměří trest a kdy padne rozhodnutí? V kauze proti Jensi Oderu Flirumovi existuje jen jeden možný rozsudek: smrt. Ať už obžalobu vznese jakákoli frakce.

Znovu se začíná stmívat. Planinu pode mnou halí lehký namodralý opar. Krajina s rovinou od Moneta. Přesně takhle to venku vypadá. Geniální pitomec Monet, jenž ukončil svůj mizerný život malováním leknínů! Možná z toho důvodu, že celý život trpěl strachem z vody a posledních dvacet let života se neodvážil přiblížit ani k lavoru. Jednou navštívil i Norsko, v roce 1895. Můj vzdálený příbuzný, nevlastní bratr mého pradědečka, se s ním setkal a na list z kalendáře, který si zarámoval a pověsil nade dveře ošuntělé roubené světnice na horním konci osady Flirumgrenda, si zapsal: „Ten chlab nebyl dobrí. Sešlehal svou ženu Alice před Grand Café, aš se osloská bohéma za oknem otřásala smíchy, načeš naprosto bez hnutí brvou vytáhl z kapsy pláště štětec a přetáhl jím kolemjdoucího Biørnstjerne Biørnsona přímo přes kořen nosu, přičemš našemu velkému básníkovi spadly brejle a z nosu se mu spustila kref. Nato jsme se všickni tři vydali do parku, kde jsme my dva malovali, zatímco Alice nás opíjela absintem. Tvrdím, že ten chlab nebyl dobrí, a pod to se na znamení pravdy a střízlivosti podepisuji: Henry Hannibal Olesson Flirum.“

Monet nebyl dobrí, skutečně ne. A jeho napodobeniny krajin byly stejně dekadentní jako krajiny ve skutečnosti.

Neklid mě neopouští, škubám a cloumám mříží ve špehýrce, jenže je pevná, nepovolí ani o milimetr. Copak tu není živá duše, hlasy, hluk?

Neslyšel jsem hudbu? Ne, ta zněla v mé hlavě. V ní jsem dosud slyšel šumění korun stromů. Tóny matek orchidejí.

Nyní všechno ztichlo.

Ne: slyším slabý zpěv, melodii, která stoupá a klesá, zádumčivě si stěžuje. Zacpávám si uši; píseň umlká, takže skutečně zaznívá zvenčí. Z jiné místnosti? Natáčím hlavu k okénku. Píseň slábne. Lehám si ke dveřím a usilovně naslouchám; teď je zpěv o něco silnější, patří dítěti nebo ženě? Pak melodie utichá.

Ležím, hlava mi spočívá na kamenné podlaze.

Ležím s hlavou na kameni.

Ležím. Je noc.

Je zima.

Jsem ztuhlý chladem. Poprvé po dlouhé době cítím chlad. Já, který mám tělo prosycené sluncem. Teď se zásobárna vyprazdňuje. Jak dlouho jsem zavřený? Dva dny? Tři? Čtyři? Kolik času uplynulo od událostí v Portu?

Chci na Porto zapomenout.

Upíjím vody. Soustředím se na její chuť. Nasládlá a zatuchlá. Někdo mi dává vodu a jídlo. Miska je prázdná. Je krásná. Z porcelánu. Květinový elfí vzor. Zlatý, červený a žlutý. Na spodku nese modrou značku: dva zkřížené meče. Míšeň. Dostávám jídlo v misce z míšeňského porcelánu. To je Evropa.

Zastrkávám misku zpátky do škvíry pode dveřmi.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Kapitola I // Návrat do evropy