Saskia Noort

STROMBOLI

Syrový příběh o hledání v manželství,

o hledání po rozvodu

Copyright © by Saskia Noort, 2018

Translation © Jana Schrevel-Truhličková, 2019

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-809-7

PROLOG

Jdeme ven. Všechno se se mnou točí.

„Je mi špatně,“ říkám.

„Trocha čistého vzduchu a budeš v pořádku,“ odpovídá a chytá mě za ruku.

Sedneme si k vodě. Vodotrysk sklesle pobublává.

Země je navlhlá.

„Moje sukně,“ říkám.

„Jaká sukně?“ směje se. „Dej si hlavu mezi kolena. Jo, takhle.“

Připadám si jak na horské dráze. Zhluboka dýchám. Do nosu mě udeří zápach banánového likéru. Chce se mi zvracet.

„Tuhle břečku bys vůbec neměla pít.“

„Chtěla bych domů.“

„V tomhle stavu přece domů nemůžeš.“

Ne, to asi opravdu ne. Moji rodiče si myslí, že jsem u Annemarie Goldenwaardové. Vlastně to je pravda. Její rodiče ale na víkend odjeli a my vyrazily do Alkmaaru. Nakonec jsme skončily na večírku u Nathalie Dekkerové.

Tupě zírám na trávu pod nohama. Nemám ponětí, kde jsem nechala boty. On sedí naproti mně. Z obýváku k nám doléhají hlasy.

„Měla by sis na chvíli lehnout.“

Poslechnu ho.

Chladnou ruku mi položí na čelo. Jako bych na chvíli zmizela v tunelu vonícím po mokré trávě. Udělá se mi špatně. Nakyslý obsah žaludku se mi nahrne do úst a já zvracím do jezírka.

Jednou rukou mi přidržuje vlasy. Zdá se mi to milé. Druhou ruku položí na mé pulzující břicho. Ztěžka oddechuji. Teď už mám obě jeho ruce na svých bocích.

„Chtěla bych přece jen domů.“

„Nejdřív se musíš dát dohromady.“

„Prosím, odvez mě domů.“

Nezní to moc přesvědčivě. Zkouším vstát. Oběma rukama mi stáhne sukni.

„Pojď si ještě na chvíli sednout.“

Dělám, co mi řekne.

Posadím se, ale on mi sukni nevrátí. Chvíli si s ní pohrává a nakonec ji hodí přes plot.

Začnu brečet.

„Ježíši. Promiň. To byl jen fór. Nebreč. Já ti ji přinesu. No tak, pojď sem.“

Obejme mě kolem ramen a přitáhne si mě k sobě. Zadržím dech. Nechci, aby ucítil mé zvratky.

Jeho ústa se přitisknou na moji tvář.

„Jsi takovej malej krásnej hajzlíček.“

Celou svou vahou mě přitlačí k zemi. Bojím se, že mě rozmačká.

„Podívej se na mě.“

Dělám, co mi řekne. Jeho oči jsou přivřené. V puse nahromadí sliny a pomalu je nechá odkapávat na mé rty. Pod jeho pohledem se začínám měnit. Jsem čím dál šerednější. Moje bílé maso vychrtlejší a odpornější.

„Jsou tady lidi,“ říkám.

„Všichni jsou opilí,“ říká a jeho ruka zajíždí do mých kalhotek. Jeho prsty mi způsobuji bolest.

„Máš krásně vlhkou kundičku.“

Snažím se od něj odtáhnout. Je strašně těžký. Páchne potem.

„Uklidni se.“ Jazyk mi vrazí do ucha. Slyším, jak mi trhá kalhotky.

Chvatně si rozepíná poklopec. Panebože, on mě snad opravdu znásilní. Myslím, že říkám: přestaň. Ale asi ne dost nahlas, protože nepřestane.

„Špinavá kurvo,“ říká. „Jsi taková malá špinavá kurva.“ Cítím, jak mnou pohrdá. Byl by schopen mě zabít. Chci něco říct, ale rukou mi zakryje ústa.

„Ani se nehni!“

A pak ho do mě strčí a začne zuřivě přirážet. Opět mizím v tunelu. Hlava mně tříská o zeď. Vím, že mi svírá hrdlo, že lapám po dechu, že mi strhává podprsenku a zakusuje se do mých bradavek. Zůstávám však v tunelu, daleko odsud. Necítím nic. Jsem jen loutka v jeho rukách, pod jeho těžkým tělem. Může si se mnou dělat, co chce. Může si se mnou hrát, mou hlavu zatlačit do mokré země a ještě hlouběji ho do mě vrazit.

Nechci zemřít.

Probudím se mezi keři. Pomalu se rozednívá. Z domu se ještě stále ozývá hovor a smích. Jsem skoro nahá, jak v nějakém bláznivém snu, kdy se bez kalhotek procházím po školním dvoře. Mám ho úplně všude, pod každým milimetrem své kůže. Ale žiju, říkám si. Žiju, ale to, co cítím, má daleko blíže k smrti.

Pod sprchou se snažím zbavit všeho hnusu a špíny, co po něm zůstala. Jsem nakažená. Ač se drhnu sebevíc, pach jeho semene zůstává. Usadil se v mých pórech, mých vlásečnicích a razí si cestu do mé dělohy. Všechno mě bolí. Nad mou klíční kostí jsou vidět jeho otisky prstů. To je důkaz. Důkaz, který stejně nepoužiju. Co však musím použít, je Postinor.

Z okna koupelny se dívám na jezírko. Na jeho okraji, hned vedle mých kalhotek leží moje zvratky. Na plotě visí moje sukně.

Obléknu si Nathaliiny šaty. V přízemí vejdu do obyváku, kde se na gauči, v oblacích marjánky, povalují poslední hosté.

„Aaaa, tady tě máme.“ Začnou se smát.

„Naše sexuální dračice.“ Směju se taky. „Už odešel. Už dávno,“ říká někdo.

V zahradě seberu sukni a kalhotky a nacpu je do tašky. Nakonec odemknu kolo. Nejsem schopna na něj dosednout. Moje chyba, vtloukám si celou cestu domů do hlavy. A proto to nesmím nikomu říct. Co by si o mně pomysleli?

KAPITOLA 1

Bella leží ve skříni schoulená za sbírkou mých kozaček. Celá se třese a odmítá vylézt. Tiše šeptám:

„Bello. Pojď, miláčku, půjdeme se projít.“

Tenhle slib vždycky zafunguje. Bella se zvedne a běží po schodech dolů a do kuchyně. U zadních dveří začne štěkat.

„Přestaň! Pst!“

Rychle si nazuju uggsy a obléknu vestu. Vlasy si stáhnu do uzlu a vyklouznu ven.

Venku je ještě tma. Vzduch voní po vlhké hlíně. Nad loukou před naším domem se válí mlha. Bella běží přede mnou. Přejdu cestu a vcházím do lesa. Z kapsy vytáhnu krabičku cigaret. Nenávidím, když tohle Karel dělá. Ted’ ale nechci nic jiného než si naplnit plíce tímhle jedem. Zuřivě nasávám kouř. Bezcílně bloumám lesem. Nemám ponětí, jak dál. Když pomyslím na zítřek nebo jen na nadcházející hodinu, přepadne mě taková úzkost, že skoro nemůžu dýchat. Pronásleduje mě pořád stejná otázka. Mám odejít, nebo mám zůstat? Je to ta správná chvíle? Začnu brečet. Představa odkladu mi nahání ještě větší strach než rozhodnutí samotné. Bella kolem mě pobíhá a hystericky štěká. Na zemi najdu klacek, olámu ostré větvičky a hodím ho před sebe.

Za mnou, v našem hezkém domě na okraji lesa spí moje děti a můj muž. Žijeme tam život, o kterém jsem jako malé dítě snila. Rodina. Moje vlastní děti, můj vlastní muž. Už jako malá holka jsem si nehrávala na nic jiného než na rodinu. Z prázdné kůlny jsem vykouzlila domeček, v kterém si moje sestra, bratranci a sestřenice, „moje děti“, musely hrát. Měla jsem na sobě zástěru a vařila polévku. Můj oblíbený časopis byl Rodiče dneška. Našla jsem ho u maminčiny kamarádky v košíku na noviny. Zajímalo by mě, co by tomu řekl psycholog. Moji rodiče byli mladí a užívali si života plnými doušky. Každý měsíc nás hlídal někdo jiný. Když večer odcházeli, vždycky u telefonu nechávali lístek s novým telefonním číslem. Telefonní číslo místní hospody si pamatuji dodnes. Už tenkrát jsem věděla, že to takhle dělat nechci. Chtěla jsem normální rodinu. Co nejnormálnější. A teď ji zničím.

Zazvoní telefon. Volá Karel. Neberu to. Nechci se zastavit, chci jít dál, co nejdál, bez cíle, navždy, po zbytek života. Telefon zazvoní ještě pětkrát. Nakonec ho přece jen vezmu. Co když se opravdu něco děje a já u toho nejsem. Co když spadl ze schodů? Co když se něco přihodilo mým rodičům? Nebo dětem? Nestalo by se to poprvé, že je jdeme vzbudit, a jeden z nich v posteli není.

„Ksichtíku, kde jsi?“ Slyším, jak chrchlá. Takhle to má vždycky, když se vzbudí. Nic, s čím bych si musela dělat starosti. Zapaluje si cigaretu.

Vím přesně, kde stojí. V pyžamu u digestoře. Oči podlité krví. Je cítit alkoholem, tabákem, spánkem a studeným potem.

„Jsem v lese, s Bellou.“

„Teď?“

„Ano.“

„Je půl šestý.“

„Ano.“

„Víkend.“

„Ano.“

„Nespalas víc jak dvě hodiny.“

„Ano.“

„Proč vstáváš tak brzy?“

Copak je možný, že si nepamatuje, co se dnes v noci stalo?

„Ty jsi přece taky vzhůru.“

„Pojď domů, Ksichtíku, musíme se ještě trochu vyspat.“

„Neříkej mi tak.“

„Jsi přece pořád ještě můj Ksichtík, i když to už tak nechceš.“

„Sbohem,“ řeknu a zavěsím.

To, jak říká my. Jak říká Ksichtík. Jak se budí, jak si jde zakouřit a jak pak zapáchající vedle mě uléhá. Jak se ke mně tiskne, moje lýtka drásá svými nehty. Jak se mě zmocňuje, kdy se mu zachce. Jak se tváří, když ho odmítnu. Jak mi zasunuje úd mezi hýždě a jak si to všechno nechám líbit. Jak se pak potichu vytratím, abych se schoulila na matraci vedle své dcery.

Jak je možné, že jsem to nechala dojít takhle daleko.

KAPITOLA 2

Vyzkoušeli jsme úplně všechno. Přečetli všechny knihy od Paula Coelha, Alaina de Bottona i Jana Geurtze. Trávili jsme čas spolu i každý sám. Milovali se, i když se nám nechtělo. Zahýbali si. Otevřeně o tom mluvili i jeden druhému lhali. Přestěhovali jsme se. Přestavovali. Koupili si letní byt. Zase přestavovali. Zkusili jsme párovou terapii. Individuální terapii. Terapeutické týdny. Rudé prádlo. Navzájem si holit genitálie. Zapalovat svíčky a poslouchat hudbu z mládí. Mluvit. Mlčet. Dávat si prostor. Nárokovat si toho druhého. Polykali jsme prášky na úzkost, antidepresiva, kouřili trávu, pili vodku. Přestali kouřit. Přestali pít. A pak zase začali. Zkusili jsme otevřený vztah. Hádat se. Mlčet. Jógu. Meditovat. Mindfulness. Dělat na zahradě. Chodit na procházky. Všechno. Rozvod nepřicházel v úvahu. Rozvod byl pro ty druhé.

Když jsem byla malá, často se mi zdávalo, že se moji rodiče rozvedli a já si musela vybrat, s kterým z nich chci být. Představovala jsem si, jak bude otec zklamán a matka smutná. Došlo to tak daleko, že jsem skoro vůbec nespala a jen pátrala po projevech jejich lásky. Žili jsme však v sedmdesátých letech a můj otec vlastnil uměleckou galerii. Chodili k nám ti nejbáječnější lidé a ženský se kolem něj točily jak mouchy kolem lejna. Moje matka předstírala, že jí to dělá dobře: koukněte se, jakýho mám doma frajera. Aby si ho udržela, povalovala se rodinným přátelům po klínech nebo tančila v miniaturních šortkách na stole.

Ne, že by to nějak zvlášť pomohlo: nikdy jsme přesně nevěděli, kdy se otec bude doma vyskytovat. V neděli třeba vyrazil do snack-baru pro hranolky a vrátil se klidně ve tři hodiny ráno.

Ale rozvést se, to ne. Jednou jsem zaslechla, jak matka tetě říká: špatné manželství je lepší než žádné. Teta nakonec, proti své vůli, zůstala s manželem alkoholikem ještě mnoho let. V naší rodině jsme prostě raději nevěrní nebo nešťastní než rozvedení.

Karel stojí venku na terase. Rozednilo se a ptáci se právě probudili. Bella se k němu rozběhne a na pozdrav zakňučí. Karel se usměje a pohladí ji. Přitom si zapaluje další cigaretu. Zastavím se kousek od něj.

„Ježíši, Sáro.“

„Já už fakt takhle dál nemůžu.“

„Prosím tě, nepřeháněj.“

„Myslím to vážně. Takhle to opravdu dál nejde.“

„Co nejde?“

„Tohle. Tohle, co děláme.“

„A co teda jako děláme?“

„Přivádíme jeden druhého k šílenství.“

„To je jen taková fáze, miláčku.“

Zhluboka nasaje kouř. Nikdo neumí tak inhalovat jako Karel. Jeho plicní kapacita musí být obrovská.

„Ty jsi…, víš, ty taky stárneš. Pořád si musíš něco dokazovat, seš tak strašně neklidná. Chceš všechno stihnout, jako by ses bála, že ti něco uteče. Ženský to prostě takhle mají.“

Nejradši bych mu dala ránu a tu jeho aroganci z jeho ksichtu vymlátila.

„To jsem fakt ráda, že přesně víš, co mi schází,“ říkám.

„To mi teda spadl kámen ze srdce. A co ta dnešní noc? Budeme to ještě nějak řešit?“

„Tyhle věci se stávaj. Nejsem na to zrovna hrdej. Jsem prostě jen zoufalej chlap.“

Jsem chlap. Jeho výmluva na všechno. Na to, že v neděli s úderem sedmé musí zasednout k televizi. Že radši dojde pro čínu, než aby jednou za čas uvařil. Že vymáhá sex, když je opilý. Že si nestříhá nehty na nohách.

„Vzdaluješ se mi, to je ten problém,“ říká. „Jako bys byla z kamene. Tak ho chci rozbít.“

Projdu kolem něj do kuchyně. Čelem se opřu o ledničku. Jsem strašně unavená. Slyším, jak si sedá ke kuchyňskému stolu. Jak listuje novinami. Jak kašle. Mlčky vařím kávu. I pro něj.

„Díky,“ řekne. Oči má upřené do novin. Den jako každý jiný. Z kávy je mi nanic. Říkám, že zajdu pro snídani. Ani nezvedne oči.

Albert Heijn je ještě zavřený, a tak si sednu na lavičku a zavolám Mirjam.

„Ahojda,“ švitoří do telefonu. A pak, když slyší, jak popotahuju, říká:

„Co ti zase provedl? Kde jsi?“

„Kde asi?“

„Počkej na mě. Budu tam za dvě minutky.“

Mirjam je člověk, který se hned, jak se probudí, většinou kolem páté hodiny ranní, navlékne do sportovního a běží do lesa. Nejí, nespí, nikdy se nezastaví, a to má pět dětí. Snaží se tím zamaskovat, že její manželství za moc nestojí. Jsme kamarádky od té doby, co jsme zjistily, že obě máme milence.

„Ahoj!“ řekne a celá uřícená se vedle mě svalí. Má na sobě bílý přiléhavý sportovní úbor, z kterého jí málem vypadávají prsa. Ta jsou nová. Její manžel Joep z nich byl nadšený. Neví ovšem, že si je nechala udělat kvůli Berendovi. Neboli Medvídkovi, jak mu říká.

„Albert Heijn ještě ani neotevřel,“ směje se.

„Řekla jsem mu to.“

„Co?“

„Že už s ním nechci být.“

„Panebože. A jak to probíhalo?“

V hlavě mám hustou mlhu. Všechno se mi plete.

„Přišla jsem domů.“

„Mělas tu autogramiádu! Jaký to bylo?“

„Vyprodáno. Podepsala jsem dvě stě knih.“

„A pak tam zase seděl. U kuchyňského stolu.“

„Jo. Opilý.“

„No jasně. A podrážděný.“

„Jo, to taky. Tak jsem mu vypravovala, jaký to bylo. A že tam byla jedna paní, která začala brečet, protože jí ty moje články v nějaké těžké životní situaci hrozně pomohly. A on se na mě celou tu dobu díval těma svýma opilýma očima. Viděla jsem na něm, jak zuří a jak mě odsuzuje.“

„Panebože.“

„Tak jsem mu to všechno řekla. Jedním dechem. Prostě to ze mě vypadlo.“

Mirjam zazvoní telefon. Když ho zvedne, slyším, jak na druhé straně někdo křičí. Mirjam si dá telefon dál od ucha.

„Bente! Okamžitě přestaň! Teď hned. Nebo nekoupím croissanty, slyšíš mě?“ huláká do svého iPhonu. Druhá strana okamžitě zavěsí.

Dveře Alberta Heijna se otevírají. Mirjam se zvedne.

„Promiň, ale fakt už musím domů, nebo mi to tam úplně zdemolují. Odpoledne půjdem na vínko.“

Políbíme se a obě vyrážíme do obchodu. Mirjam není v manželství šťastná. Ale skončit s ním nehodlá. Svoji nespokojenost nejdřív schovávala za nekonečný počet těhotenství a teď, když jí Joep další děti zatrhnul, udržuje manželství pohromadě svými nevěrami.

Doma vyrovnám na stůl medovou šunku, salám, rostbíf, celerový salát, croissanty, vejce natvrdo, pět druhů salámu a na kolečka nakrájená rajčata a okurku. Čtyři talíře, čtyři hrníčky. Zapnu hudbu, udělám čaj a vymačkám džus.

Nakonec zavolám, že je snídaně připravená. Ale asi moc brzy, protože Sofie s Vilémem o víkendu většinou před jedenáctou nevylézají z postele. Karel se do ní, jak se zdá, opět vrátil. Koukám na stůl. Mohl by hned na Instagram. Tíží mě pocit viny. Po tomhle jsem přeci vždycky toužila. Snídat se svojí vesele štěbetající rodinou. Tak ráda bych to zase chtěla, ale už to nejde, ať dám na stůl cokoliv. Nakonec seberu odvahu a jdu je vzbudit, puberťáky v jejich dětských postýlkách.

Nejdřív Viléma. Smrdí to u něj jak v zapocené ponožce.

„Jdi pryč!“ křikne na mě a přetáhne si peřinu přes hlavu.

„Přinesla jsem croissanty.“

„Vypadni.“

„A rostbíf.“

Sofiin pokojíček voní po Rituals.

„Dnes v noci sis ke mně zase přišla lehnout, viď?“ zamumlá.

„Jen na chvíli,“ říkám. Jako by na tom záleželo.

Sofie se otočí na bok, ve svých rukách svírá stářím vyšisovaného plyšáka. Přitiskne si ho k nosu.

„No tak, miláčku. Snídaně je připravená. Přinesla jsem rostbíf.“

„Mamííí,“ zakňučí. „Je teprve devět hodin.“

„Posuň se kousek,“ říkám a sundávám si uggsy. Sofie mi dělá místo.

Lehnu si vedle ní a její hubeňoučké, dětské tělíčko si k sobě přitáhnu.

„Mám tě moc ráda, mami. Podrbala bys mě na zádech?“

Zasunu jí ruku pod noční košili a jemně ji podrbu po teplé, ospalé kůži.

Karel čte noviny a Vilém kouká do telefonu. Sofie si stěžuje, že její vejce není dost natvrdo.

Podáváme si džem, máslo, nůž na sýr. Dělám, že je to snídaně jako každá jiná. Se vším všudy netrvá víc jak deset minut. Sofie se jde osprchovat a ke kamarádkám, Vilém se vypaří do svého pokoje. Karel se přesune s kávou a novinami ven, kde může podle libosti kouřit.

Uklidím ze stolu. Štěstí těch druhých mi k životu hodně dlouho stačilo. Tak proč se to teď změnilo? Tyhle otázky se mi celé dny a noci honí hlavou. Je to, jako by to nebyl můj život. Venku si sedám ke stolu naproti Karlovi. Bella mu leží u nohou.

„Karle…,“ začnu. Bella se zvedne a odběhne do domu, po schodech nahoru, schovat se do skříně.

„Poslouchej, Ksichtíku…“

Naštvaně se na něj podívám.

„Teda Sáro. Sáro. Máš pravdu. V noci jsem zašel příliš daleko. Nesmím to zlehčovat. Byl jsem opilý. A ty… víš, po všech těch letech jsi pro mě pořád záhada. Chci se k tobě přes tu tvrdou skořápku nějak dostat, chci ji rozbít a najít tě. Tu skutečnou Sáru. Ale ta pro mě zůstává ukrytá, schovaná za obrovským betonovým kvádrem. Někdy se z toho můžu zbláznit. Nikdy, přísahám, ještě nikdy jsem nikoho neuhodil. Nevím, co to do mě vjelo. Přestanu s pitím. Jestli to pomůže, tak to udělám. Pro tebe. Když ty zase pro mě vylezeš z té své skrýše.“

Teď, když jsem se konečně odhodlala a posbírala všechny své síly, zrovna teď musí změnit taktiku.

„Všechno jsme už vyzkoušeli,“ šeptám potichu. „Všechno. Kolikrát jsi už přestal pít? Na kolika jsme byli terapiích?“

„Sáro, musíš fakt mluvit trochu hlasitěji.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2