GULÁŠ

BRIAN KIMBERLING

Redakční poznámka:

Některé události a jejich časové řazení neodpovídají přesně skutečnosti. V těchto případech prosíme o shovívavost k autorově paměti. Nechtěli jsme v jeho textu provádět zásadní změny, proto jsme tyto nesrovnalosti v příběhu ponechali. Děkujeme za pochopení.

Copyright © 2019 by Brian Kimberling

Translation © Jana Žlábková 2019

Original English title: GOULASH

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s. r. o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-166-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-167-2 (mobi)

Co dělat, je hrozně daleko od národa k národu; všichni jsme čím dál tím víc sami. Už bys raději nikdy nevytáhl paty ze svého domova; raději zamknout vrátka a zavřít okenice, a teď nás mějte všichni rádi. Mně po nikom už nic není. A teď můžeš zavřít oči a tiše, docela tiše říkat: How do you do, starý pane v Kentu? Grüss Gott, meine Herren! Grazia, signor! À votre santé!

KAREL ČAPEK, Pozdravy,

publikováno 25. prosince 1938

I. ČÁST

RŮŽENEC

Začalo to botami. Zmizely z rohožky před mým bytem, kde jsem je nechal, protože byly zablácené po osamělé procházce krajinou severozápadně od Prahy, kam jsem se vydal na konci zimy. Koupil jsem si nové a na ty staré jsem si vzpomněl, až když se objevily ve výloze jedné umělecké galerie a jejich cena v českých korunách odpovídala více než šesti tisícům dolarů.

Kdosi je dokonale vyčistil, ale zároveň vyvrtal díry do podrážek, takže se daly navléct jako korálky spolu s dalšími botami a s několika knihami na vertikálně visící provaz, jehož jeden konec byl připevněný k dřevěné podlaze galerie a druhý ke stropu. Vznikl tak podivný sloupec vychylující provaz na obě strany. Mé boty se staly částí exotického a erudovaného stromu. Chtěl jsem se na ně podívat zblízka, abych měl jistotu, že jsou to opravdu ony, a tak jsem vešel dovnitř.

Když jsem se podíval na cedulku s cenou, zjistil jsem, že autor uměleckého díla nazvaného Růženec se skrývá pod iniciálami D. K. Mé americké boty výrazně vyčnívaly z řady ostatních pocházejících evidentně ze střední a z východní Evropy, a navíc to byla velikost 14. Visely velmi příhodně ve spodní části kmene stromu a těsnaly se mezi jakýmsi německým románem a knihou o dějinách vojenství napsanou v angličtině. Všechny boty a knihy vypadaly použitě a ve sloupci byly zastoupeny všechny hlavní evropské jazyky. Boty byly černé a hnědé, knihy červené a vínové a oranžové.

U stolu v rohu místnosti sedělo mohutné individuum neurčitého pohlaví s bledou tváří a světlými vlasy sahajícími na ramena. Z rukávů trička čněly ruce se štíhlými prsty spočívajícími na desce stolu. Doufal jsem, že mluví anglicky.

„Promiňte,“ řekl jsem. „Ve výloze máte moje boty.“

„Určitě se mýlíte,“ odvětilo individuum hlasem, který byl víc tenor než alt.

„Já se nemýlím,“ trval jsem na svém.

„Jsem si jistý, že tenhle umělec krade jenom boty jiných umělců.“

„Ty boty zmizely před dvěma týdny a teď jsou ve vaší výloze. Můžu dokázat, že jsou moje.“

„Jak to hodláte udělat?“

„Je v nich napsané moje jméno.“

„A proč je v nich napsané vaše jméno?“

„Podepsala je moje matka.“

Nadzvedl dlouhé obočí. Začal jsem se cítit jako podezřelý, obviněný z blíže neurčeného zločinu.

„Aha. A kolik je vám let?“

„Dvacet tři.“

„Ta vaše matka cestuje s vámi?“

„Ne.“

„Škoda. Možná by vám vysvětlila, že nemáte otravovat lidi v evropských uměleckých galeriích.“

„Na vnitřní straně jazyků bot je na cedulce, kterou tam našila, napsáno Elliott Black. Stačí se podívat.“

„Jestli chcete to dílo koupit, můžete si s ním dělat, co chcete.“ Tvářil se pobaveně a uvnitř zjevně trpěl, jako by se nikdy předtím nesetkal s Američanem, který je natolik omezený, že dělá z páru bot veledůležitou záležitost.

„Já ty boty nechci vrátit. Jsou zničené. Ale rád bych věděl, jak se sem dostaly.“

„Vy tvrdíte, že vám je někdo ukradl?“

„Ano.“

„To nerad slyším. Trestný čin v naší zemi není totéž, co trestný čin ve vaší zemi.“

„Co tím vlastně myslíte?“ opáčil jsem. Bylo mi ale naprosto jasné, že v jeho zemi nemívá zákazník vždycky pravdu.

„Nemohu vám pomoct, pane Blacku. Jste tady jenom jako turista?“

„Učím tu angličtinu.“

„Jste šťastlivec. Jak dlouho tady jste?“

„Asi měsíc.“

„Tak to jste si určitě všiml, že je Praha plná soch. Kde jsou sochy, tam jsou umělci. Musíte si na své boty dávat dobrý pozor.“

„Tohle přece není socha,“ namítl jsem.

„Nazval byste to monumentem?“

„Navíc jsem si jistý, že všechny ty knihy jsou z knihovny. Vsadím se, že mají štítky.“

„Přezkoumání vaší hypotézy by bohužel znamenalo, že by se musel rozebrat celý objekt.“

„Jak se dá zjistit, kdo je ten D. K., abych se ho zeptal, proč mi ukradl boty?“

„A jak hledáte umělce v Americe? Rád bych se trochu poučil. Možná byste ho mohl vlákat do pasti pomocí dalších bot.“

„Je tu ještě někdo, s kým bych mohl mluvit?“

Začal se rozhlížet kolem sebe a zjevně si to vychutnával. Z profilu měl dlouhé kotlety a neuvěřitelně dlouhý špičatý nos. Připomínal mi surikatu, pozorně zjišťující, odkud vane vítr.

„Nikoho nevidím.“

Také jsem se rozhlédl. V galerii stál další výtvor představující kočárek vyrobený ze zmuchlaných pornografických časopisů, velká vosková busta smějícího se Lenina a několik nehezkých a zjevně neužitečných skleněných předmětů. Zbytek prostoru byl vyhrazen obrazům.

„Jestli si chcete stěžovat šéfovi, poslouchám vás.“

„Musíte přiznat, že je to hodně velká záhada,“ řekl jsem.

„Jsou ty boty pohodlné?“

„Cože?“

„Ty, které máte teď.“

„No, jsou.“

„Hranatá špička vám fakt sluší. Myslel jsem, že Američani nosí většinou kecky.“

„Kdepak,“ opáčil jsem. „Hlavně kovbojské boty.“

„Přesně tak.“

„Máte nějaké jméno?“ zeptal jsem se.

„Zajisté, pane Blacku. Jsem pan Cimarron.“

„Takže, pane Cimarrone, moc bych ocenil, kdybyste sdělil panu D. K., že naštval pana Blacka.“

„Já vlastně nevím, jestli D. K. je muž. O víkendech přijímá umělecká díla můj asistent. Možná jsem jeho pohlaví odvodil z falické podstaty tohoto díla. Je to podle vás výzdoba bytu?“

„Podle mě jsou to moje boty.“

„Nemáte pocit, že způsob, jakým ono dílo visí, je projevem podivné úzkosti?“

Svou otázkou mě přiměl, abych se na výtvor znovu podíval. Všechny boty byly vyleštěné a všechny hřbety knih bez prasklin. Skoro jsem si dokázal představit, že by někdo mohl umístit tohle dílo vedle pohovky ve svém obývacím pokoji. Stálo by na zářivě lesklé podlaze, kolem dokonale čisté stěny a okno bez jediné skvrnky. Venku by se smáli mladíci a dívky ve sportovních oděvech, ozývaly by se klaksony aut, historie by zmizela a nahradil by ji tento absurdní artefakt, jehož smysl jsem nedokázal odhalit.

„Já bych spíš řekl, že je to strom,“ prohlásil jsem.

„Strom trpící uměleckou úzkostí. Máte fascinující nápady. Označil byste ho za entitu?“

„Překvapilo by mě, kdyby někdo stvořil věc, která není entita.“

„A přesto lze stvořit entity, které nejsou věcmi.“

„Asi ano.“

„Nebo to jde? Jste učitel angličtiny.“

„Jasně,“ odtušil jsem. „Déšť je věc, která dští ve Španělsku, zvlášť tam, kde je pláň, což je taky věc a v podstatě entita.“

„Vyjádřil jste smysl této záležitosti velmi výstižně. Ubohé Španělsko nemůže na nic dštít.“

„Tak tenhle smysl už nedává smysl. A pláň s tím bude mít taky problém.“

„Je smysl entita, nebo věc?“

„Je.“

Podívali jsme se na sebe.

„Předpokládám, že mi nejspíš neobjasníte, jaký smysl má tohle,“ řekl jsem a ukázal na onen výtvor.

Pokrčil rameny.

„Samozřejmě vydělat peníze.“

DIVOKÝ ZÁPAD

Můj byt se nacházel na rušné ulici a měl vyhlídku na tramvajové koleje a obchody, na jejichž výlohách byla napsaná podivná a hodně neobvyklá slova, která jsem nedokázal přečíst ani vyslovit. Cimarronova galerie byla dvě tramvajové zastávky od něj. Jinak nebylo v okolí nic, co bych označil za umělecké. Vězelo v minulosti, stejně jako zbytek země. Ve všech restauracích měli stejné menu, ve všech hospodách visely na zdech plakáty s fotbalisty z roku 1984 a po ulicích popojížděli v malých vozítkách muži v pradávných oděvech z hrubé látky. Centrum města se s přílivem západních turistů a peněz hodně změnilo a Praha soupeřila s Varšavou, které město vybuduje první ziskové muzeum komunismu. Ale já bydlel v samotné základně stagnace a dýchal okouzlující a opresivní vzduch slovanského mysteria.

Když jsem šel příští ráno učit, uviděl jsem, jak z plechové popelnice ční statné kamenné nohy obuté do sandálů. Když jsem je blíže prozkoumal, zjistil jsem, že kdosi rozbil perlíkem sochu. Ve skutečnosti ovšem nebyla z kamene, ale z betonu, protože z každé končetiny trčel tlustý drát. Na dně popelnice ležela mezi stehny ženská hlava s polovinou nosu a hned vedle ní paže a ruka. Ve vedlejší popelnici jsem spatřil její trup a druhou ruku. A všechno bylo pokryté drtí a prachem.

Napadlo mě, že může pocházet jedině z ateliéru, který měl zataženou kovovou roletu pomalovanou graffiti. Všechny ostatní domy v okolí byly obytné. V oknech visely záclony a u vchodových dveří byly zvonky s čísly bytů. Chvíli jsem jen tak stál a pozoroval lidi. Kolem mě prošel vysoký hubený kluk s fotbalovým míčem a za ním vlekla zjevně naštvaná matka batole. Dva postarší pánové se vydali na ranní procházku a nakonec přijeli popeláři, kteří bez zájmu a jakýchkoli poznámek vyklopili torzo do popelářského vozu.

Postupně jsem se vylaďoval na zvuky zaznívající z okolí. Slyšel jsem klepání, vrčení a bouchání naznačující, že poblíž kdosi tvrdě pracuje, než se mi však podařilo rozpoznat, odkud hluk vychází, projela kolem tramvaj a její rachocení všechno přehlušilo. A já si náhle uvědomil, že existují důkazy, které přicházejí a zase mizí jako první známky jara. Před dvěma dny stál u obchodu s potravinami dřevěný medvěd, kterého kdosi stvořil motorovou pilou. Teď tam ale nebyl. Na pouličních lampách a na semaforech se objevila malá kola vyrobená z drátěných ramínek na šaty. Téměř celou výlohu antikvariátu zabíral obrovský stůl pokrytý třpytícími se lžícemi a klíči. Dvakrát jsem zahlédl na střeše auta kulatou mramorovou destičku.

Polovinu své výuky jsem trávil v hospodě, kde se popíjelo pivo a kouřilo, a já psal americké slangové výrazy na ubrousky. Bylo to neuvěřitelně demoralizující. Usilovně jsem pracoval, abych získal certifikát učitele, a taky jsem za něj dost zaplatil. Představoval jsem si, že budu pracovat s nadšenými studenty a že se stanu dobrým zástupcem své země, jak mou pozici nazvala moje matka, čímž měla na mysli, že o všechno poprosím a za všechno poděkuju. Místo toho jsem dostal znuděné úředníky z pojišťovny, jejichž angličtina byla průměrná a v podstatě si chtěli jenom povídat. Společnost, pro kterou pracovali, se rozhodla, že absolvují kurz angličtiny, ale je to zjevně nezajímalo a účast tomu odpovídala, protože byla velmi chabá. Na každou hodinu se dostavili nanejvýš dva studenti a tvářili se hodně otráveně. A já jim přitom líčil, jak mocný a majestátní americký právní systém provádí DNA testy pomocí úžasné metody zvané The G.A.P. Zájem mých studentů o jakékoli téma byl doslova tragický, hlavně když jsem si připravil hodinu zaměřenou například na nepřímou řeč, ale na druhou stranu mě zahrnovali otázkami.

Učení angličtiny připomínalo organizování společenských her na dětských oslavách, až na to, že mí studenti nebyli děti, nejevili téměř žádný zájem a v podstatě si z hodiny nikdy nic neodnesli. Požádal jsem je třeba, ať napíšou: „Nejsem milý člověk“ a poté přidají tři až pět vět, jimiž dané tvrzení více rozvedou. Potom jsem jim řekl, ať výchozí větu pozmění tak, aby zněla: „Nejsi milý člověk, protože…“ Bylo to dobré cvičení na vymyšlení důvodu nelibosti. Moc mě bavilo pozorovat, jak odvalujeme verbální kameny, abychom zjistili, co pod nimi žije. Pro mé studenty bylo největším přínosem, že strávili hodinu daleko od tabulkového procesoru, ale to bylo asi tak všechno.

Na mé hodiny chodil pravidelně jenom Ivan Biskup, což mě dost překvapilo, protože byl nejstarší ze všech studentů a zjevně měl hodně práce. Další vytrvalci se jmenovali Milan Jezdec a Vlasta Havranová. Milan měl sportovní postavu, bylo mu něco přes třicet a tvářil se pořád dost otráveně. Jednou mi řekl, že se příšerně nudí, když nemůže jít na tenisový kurt. Vlasta byla úplně jiná a pila jenom malé pivo. Měla nepoddajné vlasy, jejichž barva přecházela od hnědé po tmavošedou. Při nehodě si kdysi zlomila nos a nikdy už jí ho pořádně nenarovnali. Když měla špatnou náladu, vypadala jako podivná postava z dokumentárního filmu o hrůzách totalitního režimu, ale jakmile se usmála, byla mimořádně roztomilá.

Důležité bylo, že Ivan získal svolení, že lekce se můžou konat U Zlatého lva. Interiér téhle hospody ještě pořád připomínal prostor, ve kterém se scházeli politováníhodní lidé prožívající komunistický útlak, nikoli kapitalistické radovánky. Stoly a židle byly rozvrzané a stěny zdobily výrazné nikotinové vzory. Přesto tam ale bylo příjemněji než v zasedačce, a jak říkal Ivan, tohle místo navíc rozvíjelo mé vlastní zkušenosti s jinou společností. A pak s oblibou dodával, že české dějiny a kultura se nejlépe poznávají u půllitru.

Ivan mi vysvětloval místní osobité zvyky, například že muž při vstupu do hospody nedá přednost ženě, ale vejde první, „kdyby se tam případně někdo pral“, což ve mně vyvolalo dojem, že jsem se ve skutečnosti přestěhoval na Divoký západ. Když jsem mu vyprávěl o rozbité soše, objasnil mi, že pokud v Praze žijí nedaleko sebe tři nebo čtyři umělci, je běžné, že tráví většinu času a energie ničením práce druhých a vzájemným očerňováním.

Jednou jsem dorazil do hospody a usedl ke stolu pokrytému červenobílým kostkovaným ubrusem. Když přišla servírka, rozhodl jsem se, že vyzkouším svou češtinu. Byla to asi osmnáctiletá, moc hezká blondýnka. Když jsem domluvil, zrudla jako kostky na ubruse a utekla. Ivan se plácal do stehen.

„Já vím, co ses snažil říct,“ prohlásil. „Ale znělo to jako: Určitě víš, co chci, zlato.“

Dívka se po chvíli vrátila a přinesla mi moje oblíbené pivo. Tehdy jsem žil v Praze teprve šest týdnů a zamiloval jsem si Velkopopovického kozla, což mi Ivan přeložil jako „kozel z Velkých Popovic“. Pivo nebylo silné, mělo příjemnou chuť a skvěle se hodilo k popíjení přes den.

Vyprávěl jsem studentům o nohách v popelnici.

„Máš kliku,“ řekli.

Potom mi vysvětlili, že bydlet na Žižkově je něco podobného jako bydlet v Brooklynu. Zajímalo by mě, z jakých filmů asi pochází jejich představa o Brooklynu, ale musel jsem přiznat, že to je hodně výstižné přirovnání. Na Žižkově žili buď dělníci, nebo bohémové, případně obě skupiny svorně dohromady. Na rozdíl od Brooklynu byl ovšem Žižkov pojmenovaný podle jednookého vojevůdce třímajícího v ruce palcát. Právě ten v roce 1421 pobil nedaleko Kutné Hory stovky katolíků a jejich mrtvoly nechal naházet do tamních stříbrných dolů. Jeho socha stojí na kopci uprostřed Žižkova a patří mezi největší a nejúžasnější jezdecké sochy na světě.

Ivan se zmínil, že zanedlouho bude v Praze probíhat významná sochařská soutěž. Komunismus dal lidem podnět připomínat si hodně děsivé věci. Hlavní výstava se měla konat v jednom žižkovském parku a její účastníci, nejvýznamnější umělci, na ní předvedou svá nejlepší díla. Naplánovali jsme si, že se tam vydáme.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

I. ČÁST

RŮŽENEC

DIVOKÝ ZÁPAD