Copyright © 2008 by Julie Cotler Pottinger

All rights reserved

Translation © 2010 by Leona Macháčková

ISBN 978-80-249-1638-5

Mojí mámě,

díky níž je všechno možné.

A také Paule,

přestože nás kdysi představila

jako svého syna a snachu.

Hrůza!

1. kapitola

Grace Eversleighová dělala společnici ovdovělé vévodkyni z Wyndhamu už pět let a za tu dobu se o své zaměstnavatelce naučila pár věcí, z nichž nejvýstižnější bylo asi toto poznání: Pod přísným, náročným a nadutým zevnějškem Jejího Lordstva netluče srdce ze zlata.

To samozřejmě neznamená, že by zmíněný orgán byl úplně černočerný. Její Lordstvo, ovdovělou vévodkyni z Wyndhamu, by nikdo nemohl obvinit z toho, že je zlá do morku kostí. Nebyla ani krutá, pomstychtivá či veskrze zlovolná. Nicméně Augusta Elizabeth Candida Debenhamová Cavendishová se narodila jako dcera vévody, za vévodu se provdala a dalšího porodila. Její sestra nyní patřila do rodiny jakési středoevropské země, jejíž jméno Grace nikdy nedokázala správně vyslovit, a bratr vlastnil většinu East Anglie. Co se Jejího Lordstva ovdovělé vévodkyně Wyndhamové týkalo, svět se dělil na přesně vymezené společenské vrstvy, jejichž hierarchie byla striktně daná a neměnná.

Wyndhamové, zvláště Wyndhamové z rodiny Debenhamových, trůnili na samém vrcholku.

Vévodkyně tedy očekávala, že se podle toho ostatní k ní budou chovat a prokazovat jí patřičnou úctu. Zřídkakdy dávala najevo laskavost, rozhodně netolerovala hloupost ani pošetilost a nikdy neplýtvala falešnými komplimenty. (Někteří by možná poznamenali, o jakýchže komplimentech by tady měla být řeč, ale samotná Grace se stala svědkem – a hned dvakrát – krátkého, ale upřímného zamumlání „dobrá práce“; ne že by jí to někdo věřil, když se o tom později zmínila.)

Nicméně stará dáma ji vysvobodila z neúnosné situace a za to jí náležela Graceina vděčnost, respekt a především loajalita. To však nic neměnilo na skutečnosti, že svévodkyní se nevycházelo zrovna nejlépe, tudíž když se teď vracely z plesu v Lincolnshiru a jejich elegantní, dobře vypérovaný kočár zlehka plul po půlnočních tmavých cestách, nedokázala Grace necítit úlevu, když její zaměstnavatelka tvrdě usnula.

Grace za sebou měla opravdu příjemný večer a věděla, že by neměla být tak nevděčná. Jakmile dorazily na ples, vévodkyně okamžitě zaujala čestné místo mezi svými důvěrníky a Grace se jí nemusela věnovat. Tančila a smála se s dávnými přáteli, vypila tři sklenice punče a dobírala si Thomase – tahle zábava nikdy nezklamala. Thomas byl současný vévoda z Wyndhamu a trochu méně patolízalství mu určitě nezaškodí. Většinou se však usmívala. Usmívala se tak usilovně a často, až ji rozbolel celý obličej.

Příjemný zážitek jí vlil do žil novou energii, takže teď se cestou domů do tmy radostně usmívala a pobaveně naslouchala chrápání vévodkyně.

Zavřela oči, přestože nevěřila, že by dokázala usnout. Nicméně monotónní kolébání kočáru působilo hypnoticky. Seděla zády ke směru jízdy – jako vždycky – a rytmické klip-klap koňských kopyt ji uspávalo. Oči ji pálily únavou, přestože jinak se unavená necítila. Snad krátké zdřímnutí není tak špatný nápad – až dorazí na Belgrave, bude muset pomoct vévodkyni...

Prásk!

Grace se napřímila a pohlédla na svou zaměstnavatelku, která se jako zázrakem neprobudila. Co to bylo za zvuk? Že by někdo...

Prásk!

Tentokrát se kočár zakymácel a zastavil se tak zprudka, až vévodkyně, která podle svého zvyku seděla po směru jízdy, vyletěla ze sedadla.

Grace se rychle svezla na kolena vedle staré dámy a instinktivně ji ochranitelsky objala kolem ramen.

„Co se proboha děje?“ vyštěkla vévodkyně, ale zmlkla, když uviděla Gracein výraz.

„Výstřely,“ zašeptala Grace.

Vévodkyně pevně stiskla rty, potom si strhla z krku smaragdový náhrdelník a hodila jí ho.

„Schovejte to,“ nařídila jí.

„Já?“ vykvikla Grace, ale pohotově zastrčila šperk pod polštář. Myslela však přitom na to, že by velectěnou Augustu Wyndhamovou nejradši pořádně vykrákala za uši, aby ji opět přivedla k rozumu, protože jestli ji zamordují jenom kvůli tomu, že vévodkyně se tak lakotně odmítá vzdát svých šperků...

Dvířka se rozlétla.

„Peníze, nebo život!“

Grace ztuhla a na podlaze vedle vévodkyně se ještě přikrčila. Když opatrně zdvihla hlavu a pohlédla ven, ve dvířkách se zlověstně zableskl kov zbraně namířené na její čelo. Nic jiného vidět nebylo.

„Dámy,“ ozval se znovu ten uhlazený hlas a tentokrát zněl trochu odlišně, s nádechem zdvořilosti. Dotyčný vystoupil ze stínu a elegantním gestem opsal paží oblouk, jímž je pobízel, aby vystoupily. „Prosím dopřejte mi potěšení z vaší společnosti,“ řekl dvorně.

Grace zatěkala očima kolem – zbytečná námaha, protože žádná cesta k úniku se nenabízela. Otočila se k vévodkyni a očekávala, že starší žena bude soptit vzteky, ale ta byla bílá jako plátno. Teprve tehdy si Grace uvědomila, že se stará dáma třese.

Vévodkyně se třese!

Třásly se obě.

Lupič přistoupil blíž a opřel se ramenem o zárubeň. Usmál se – ústa se mu pozvolna roztáhla do lenivého úsměvu, z něhož čišel rozpustilý šarm. Jak to Grace rozeznala, když mu polovinu obličeje zakrývala maska, netušila, ale tři věci byly jasné okamžitě:

Je mladý.

Je silný.

A je velmi nebezpečný.

„Madam,“ pobídla vévodkyni, „asi bychom ho měly poslechnout.“

„Mám rád rozumné ženy,“ usmál se lupič znovu. Jen krátce – pouze pobaveně zvlnil rty. Ale zbraň držel stále namířenou na ně a jeho charizma rozhodně nerozptýlilo Gracein strach.

Potom k ní natáhl ruku. Natáhl k ní ruku. Jako kdyby ji chtěl pozvat na piknik. Jako kdyby to byl vesnický šlechtic a právě se chystal přeptat, jak se jí daří.

„Mohu vám pomoci?“ zamumlal.

Grace vehementně zavrtěla hlavou. Nechtěla se ho dotknout. Netušila přesně proč, ale cítila v kostech, že vložit svou ruku do jeho by byla fatální chyba.

„Co se dá dělat,“ povzdechl si. „Dnešní dámy jsou tak nesmírně soběstačné. To mi opravdu láme srdce.“ Spiklenecky se k ní naklonil. „Nikomu se nelíbí pocit, že je nadbytečný.“

Grace na něj zůstala beze slova hledět.

„Vidím, že vás můj vtip a šarm připravily o řeč.“ Ustoupil o krok, aby kolem něj mohly projít. „Stává se mi to každou chvíli. Opravdu, asi by mě do ženské společnosti vůbec neměli pouštět. Mám na ženy nepříjemné účinky.“

Je to blázen. Jiné vysvětlení neexistuje. Je jedno, jestli je ten člověk zdvořilost sama – nepochybně je to šílenec. A v ruce drží pistoli.

„Ačkoliv někdo by mohl být toho názoru, že připravit ženu o řeč není vůbec nepříjemné,“ pokračoval v úvahách, aniž se mu zbraň v ruce zachvěla. „Němá žena má své velké výhody.“

S tím by Thomas nepochybně souhlasil, pomyslila si Grace. Vévoda z Wyndhamu, který už před léty po fraškovitém refrénu „Vaše Milosti, slečno Grace, Vaše Milosti“ trval na tom, aby ho na Belgrave oslovovala křestním jménem, neměl s ženským švitořením žádnou trpělivost.

„Madam,“ zašeptala naléhavě a zatahala vévodkyni za rukáv.

Stará dáma neřekla jediné slovo ani nepřikývla, ale vzala Grace za ruku a dovolila jí, aby jí pomohla z kočáru.

„Tak je to mnohem lepší,“ usmíval se lupič přívětivě. „Mám ohromné štěstí, že jsem narazil zrovna na dvě tak oslňující dámy. Domníval jsem se, že budu mít tu čest s nabručeným starým gentlemanem.“

Grace ustoupila stranou a nespouštěla z něj oči. Nepůsobil jako zločinec – nebo alespoň neodpovídal její představě o tom, jak by měl zločinec vypadat. Hovořil jako vzdělaný a dobře vychovaný člověk, a pokud nebyl zrovna čerstvě umytý, tak alespoň nepáchl.

„Nebo přinejmenším jednoho z těch mladých floutků, napěchovaných do kabátce o dvě čísla menšího,“ třel si zamyšleně bradu. „Znáte tyhle typy, viďte?“ obrátil se ke Grace. „Zarudlé tváře, příliš hluboko se dívají z lahve apříliš málo myslí.“

Grace ke svému překvapení přikývla.

„Hned mě napadlo, že je budete znát,“ pochvaloval si. „Kolem se jich naneštěstí potlouká požehnaně.“

Grace omámeně zamrkala a zadívala se mu na ústa. Nic jiného z něj nebylo vidět, protože horní polovinu obličeje zakrývala maska. Avšak dokonale vykrojené rty působily tak výmluvně, až měla pocit, že vidí celou jeho podobu. Bylo to zvláštní. A fascinující. A značně znepokojivé.

„Tak dobře,“ povzdechl si se stejnou předstíranou znuděností, kterou viděla u Thomase, když si přál změnit téma. „Dámy zajisté už pochopily, že tohle není společenská návštěva.“ Mrkl na Grace a rozpustile se usmál. „Přinejmenším ne tak docela.“

Grace otevřela ústa.

Přimhouřil oči, které byly vidět jen ve štěrbinách masky, a objevil se mu v nich smyslný výraz.

„Rád míchám práci s potěšením,“ zamumlal. „Ne pokaždé to lze, vezmeme-li v úvahu všechny ty korpulentní mladé hejsky, kteří se prohánějí po zdejších cestách.“

Věděla, že by měla šokovaně zalapat po dechu nebo alespoň rozhořčeně zaprotestovat, ale hlas toho muže byl uhlazený a šuměl sametově jako brandy, kterou jí někdy nabídli na Belgrave. Zazníval v něm nepatrný přízvuk, který dokazoval, že mládí prožil daleko od Lincolnshiru, a Grace jako by se přenesla do dálek, až se jí zatočila hlava a zakymácela se.

Muž bleskurychle natáhl paži a zachytil ji. „Nechystáte se mi tady omdlít, že ne?“ ujišťoval se a stiskl ji tak akorát silně, aby ji udržel na nohou.

Nepustil ji.

Grace zavrtěla hlavou. „Ne,“ vydechla.

„Za to vám náleží můj srdečný dík. Bylo by příjemné vás zvednout do náruče, ale musel bych upustit pistoli a to by nešlo, co říkáte?“ S krátkým zasmáním se otočil k vévodkyni. „Ať vás to ani nenapadne. S radostí bych zachytil i vás, ale předpokládám, že byste si ani jedna nepřála, abych odpovědnost použít zbraň přenechal svým společníkům.“

Teprve tehdy si Grace uvědomila, že poblíž stojí další tři muži. Samozřejmě to bylo logické – nedokázal by přepadení provést sám. Ale zbylí lupiči se tiše drželi v pozadí a nevycházeli ze stínu.

A ona stejně nedokázala odtrhnout zrak od jejich velitele.

„Zranili jste kočího?“ zeptala se a zastyděla se, že si o něj dosud vůbec nedělala starosti. Ani kočí, ani lokaj, který jel zvenku vzadu, nebyli v dohledu. „Nic, co by špetka lásky a něhy nedokázala vyléčit,“ ujistil ji. „Je ženatý?“ O čem to propána ten člověk mluví? „Já... myslím, že ne,“ odpověděla Grace.

„Tak ho pošlete do veřejného domu. Ujme se ho tam hezky vyvinuté děvče, které... Ale co mě to jenom napadá? Vždyť jsem mezi dámami.“ Zasmál se. „Takže spíš teplý vývar a studené obklady. A teprve potom den volna, aby si tu špetku lásky a něhy mohl obstarat sám. Mimochodem, druhý chlapík...,“ trhl hlavou směrem k nejbližším stromům, „... je tamhle. Vůbec nic se mu nestalo, opravdu, ačkoliv pouta mu možná připadají poněkud těsná.“

Grace se zarděla a otočila se. Byla ohromená, že vévodkyně dosud lupiče za dvojsmyslné řeči už dávno nevyplísnila. Ale starší žena byla stále voskově bledá a zírala na toho člověka, jako kdyby viděla přízrak.

„Madam?“ Grace ji vzala za ruku, která byla studená a lepivá ledovým potem. A zcela bezvládná. „Madam?“

„Jak se jmenujete?“ zašeptala vévodkyně.

„Jak se jmenuji?“ opakovala Grace zděšeně. Neutrpěla snad stará dáma záchvat mrtvice? Neztratila paměť?

„Jak se jmenujete vy?“ opakovala vévodkyně s důrazem na konci, takže tentokrát bylo jasné, že mluví k lupiči.

Ale ten se jenom smál. „Těší mě pozornost tak roztomilé dámy, ale zajisté nevěříte, že bych prozradil své jméno, když mi hrozí provaz.“

„Potřebuji to vědět,“ trvala vévodkyně na svém.

„A já, obávám se, potřebuji vaše cennosti,“ zněla odpověď. S uctivým pokývnutím ukázal hlavou na vévodkyninu ruku. „Ten prsten.“

„Prosím,“ zašeptala vévodkyně a Grace na ni vrhla nevěřícný pohled. Vévodkyně zřídkakdy říkala „děkuji“, a rozhodně nikdy ne „prosím“.

„Měla by si sednout,“ otočila se Grace vylekaně k lupiči, protože byla přesvědčená, že vévodkyni není dobře. Stará dáma se sice těšila výbornému zdraví, nicméně jí už bylo přes sedmdesát a momentálně utrpěla šok.

„Nechci si sednout,“ odsekla vévodkyně zprudka a setřásla Graceinu ruku. Znovu se obrátila k lupiči, strhla si prsten a podávala mu ho. Vzal si ho, chvíli ho obracel v prstech a potom ho vložil do kapsy.

Grace ho mlčky pozorovala a čekala, až si řekne o další šperky. K jejímu překvapení se však jako první ozvala vévodkyně.

„Mám ještě v kočáře taštičku,“ pokračovala zvolna, nepochopitelně uctivým tónem, který se k ní vůbec nehodil. „Prosím dovolte mi ji podat.“

„Sice bych vám velice rád vyhověl,“ odpověděl ten muž dvorně, „ale musím odmítnout. Pokud mohu soudit, pod sedadlem máte schované své dvě pistole.“

Grace při pomyšlení na šperky polkla.

„A navíc jste opravdu podivuhodná žena,“ dodal téměř koketně. Dramaticky si povzdechl. „Nepochybně velmi schopná. Jen to přiznejte.“ Věnoval vévodkyni potměšilý úsměv. „Jste vynikající jezdkyně, skvěle střílíte a dokážete odrecitovat sebrané Shakespearovy spisy i pozpátku.“

Vévodkyně ještě víc zbledla, pokud to bylo vůbec možné.

„Kdyby mi bylo o dvacet více,“ povzdechl si, „nenechal bych si vás proklouznout mezi prsty.“

„Prosím,“ žadonila vévodkyně. „Něco vám musím dát.“

„Tak tohle je vítaná změna,“ poznamenal. „Lidé se pouze zřídkakdy chtějí dobrovolně vzdát svých věcí. Člověk si potom připadá tak nemilovaný.“

Grace se naklonila k vévodkyni. „Prosím dovolte mi, abych vám pomohla,“ naléhala. Vévodkyně se očividně necítila dobře. Určitě ne. Nikdy se nechovala tak poníženě, neprosila...

„Vezměte si ji!“ vykřikla stará dáma náhle, chňapla Grace za paži a postrčila ji k lupiči. „Nechte si ji jako rukojmí, klidně jí přidržte pistoli u hlavy. Slibuji vám, že se vrátím a nebudu ozbrojená.“

Grace se zapotácela a klopýtla, protože se jí šokem zatočila hlava. Přistála muži v náručí a ten ji automaticky zachytil. Objetí působilo téměř ochranitelsky a Grace usoudila, že je stejně ohromený jako ona.

Oba sledovali, jak se vévodkyně – která nečekala na žádné dovolení – rychle škrábe zase do kočáru.

Grace bojovala o dech. Muž ji tiskl zády k sobě, dlaň měl položenou na jejím břiše a prsty jí objímal pravý bok. Vyzařovalo z něj teplo, až i jí bylo horko, a nebesa vědí, že ještě nikdy – nikdy v takové situaci – u žádného muže nestála tak blízko.

Cítila jeho vůni, jeho dech, který jí horce ovíval hrdlo. A potom se stalo něco podivuhodného. Přiblížil rty k jejímu uchu a zašeptal: „Tohle neměla dělat.“

Jeho hlas zněl... jemně. Téměř soucitně. A také velice přísně, jako kdyby neschvaloval, jak se k ní vévodkyně zachovala.

„Obvykle takhle ženu neobjímám,“ zamumlal jí do ucha. „Jsem zvyklý na jiný druh důvěrnosti, vy ne?“

Neodpověděla, protože se bála promluvit, bála se, že se pokusí něco říct a zjistí, že ztratila hlas.

„Neublížím vám,“ zašeptal a dotkl se rty jejího lalůčku.

Sklopila oči k pistoli, kterou stále držel v pravé ruce. Vypadala zlověstně a nebezpečně a otírala se jí o stehno.

„Všichni nosíme brnění,“ pokračoval tiše a pak provedl nečekaný pohyb a volnou rukou ji vzal za bradu. Prstem ji zlehka pohladil po rtech, sklonil se a políbil ji.

Pak znovu zvedl hlavu a lehce se na ni usmál. Grace na něj zůstala ohromeně hledět.

„To byl opravdu jen mžik,“ podotkl. „Škoda.“ Ustoupil dozadu, vzal ji za ruku a zlehka ji políbil na hřbet. „Snad příště,“ zašeptal.

Ale její ruku nepustil. Vévodkyně vystoupila z kočáru, ale on stále tiskl Graceiny prsty ve svých a palcem ji hladil po kůži.

Sváděl ji. Nedokázala jasně myslet – ani pořádně dýchat – ale tohle poznala. Za pár minut se jejich cesty opět rozejdou a ten muž neudělal nic víc, než že ji políbil. Přesto už se z ní stal jiný člověk.

Vévodkyně se před nimi zastavila, a pokud si všimla, že lupič drží za ruku její společnici, nijak to nekomentovala. Místo toho mu podávala cosi malého. „Prosím vezměte si to,“ žádala ho.

Muž poněkud neochotně pustil Graceinu ruku, a když se pro tu věc natáhl, uvědomila si, že je to miniatura s vyobrazením dávno zemřelého vévodkynina syna.

Grace obrázek dobře znala. Stará dáma ho nosila všude s sebou.

„Znáte toho člověka?“ zašeptala nyní.

Lupič se zběžně podíval na obrázek a zavrtěl hlavou.

„Podívejte se pořádně.“

Ale muž opět zavrtěl hlavou a chtěl obrázek vévodkyni vrátit.

„Možná bude mít nějakou cenu,“ ozval se jeho společník.

Lupič znovu zavrtěl hlavou a upřeně hleděl staré dámě do tváře. „Nikdy pro mě nebude mít takovou cenu jako pro vás.“

„Ne!“ vykřikla vévodkyně a postrčila miniaturu opět k němu. „Podívejte. Prosím vás, podívejte se pořádně! Ty oči, brada, ústa. To jste celý vy.“

Grace zalapala po dechu.

„Je mi líto, ale spletla jste se,“ namítl ten muž jemně.

Ovšem stará dáma se odmítala vzdát. „Máte stejný hlas jako on,“ trvala na svém. „Stejné zabarvení, stejný druh humoru. Něco takového poznám. Je to tak přirozené jako dýchat. Byl to můj syn. Můj syn.“

„Madam,“ vložila se do hovoru Grace a mateřsky jí položila paži kolem ramen. Vévodkyně by normálně podobnou důvěrnost nestrpěla, ale dnes večer se rozhodně nechovala jako obvykle. „Madam, je tma. Má na sobě masku. To nemůže být on.“

„Samozřejmě že to není on,“ vyštěkla vévodkyně a zprudka Grace odstrčila. Vrhla se kupředu a Grace se hrůzou málem zastavilo srdce, když muž zdvihl zbraň.

„Neubližujte jí!“ vykřikla, ale její prosba vyzněla naprázdno. Vévodkyně totiž mezitím popadla lupiče za volnou ruku a stiskla ji, jako kdyby byl její jediná záchrana.

„Tohle je můj syn,“ podávala mu třesoucími se prsty miniaturu. „Jmenoval se John Cavendish a zemřel před dvaceti devíti lety. Měl hnědé vlasy, modré oči a mateřské znaménko na rameni.“ Křečovitě polkla a hlasem klesla do šepotu. „Zbožňoval hudbu a nenáviděl jahody. A dokázal... dokázal...“

Vévodkyni se zlomil hlas, ale nikdo nepromluvil. Vzduch zhoustl napětím, ticho by se dalo krájet a všichni na ni upírali zrak, dokud se jí téměř neslyšitelným hlasem nepodařilo dokončit: „A dokázal každého rozesmát.“

Potom se obrátila a přiznala něco, co si Grace vůbec nedovedla představit. „Dokonce i mě.“

Grace znovu pohlédla na lupiče, na jeho ústa – na jeho výrazná, přitažlivá ústa – a hned poznala, že něco není v pořádku. Poprvé zůstaly jeho rty strnulé a bez výrazu. I v slabém svitu měsíce bylo jasné, že zbledl.

„Pokud vám to něco připomíná,“ pokračovala vévodkyně s tichým odhodláním, „najdete mě na hradě Belgrave. Budu čekat na vaši návštěvu.“

Potom sevřela pevně miniaturu v ruce, otočila se, celá shrbená se roztřeseně nasoukala do kočáru a tam jim zmizela z očí. Takhle ji Grace nikdy nezažila.

Chvíli váhala a netušila, co má dělat. Už si nepřipadala v ohrožení, navzdory tomu, že na ni stále mířily tři pistole a další – patřící lupiči, jejímu lupiči – visela v jeho bezvládné ruce. Nicméně ukořistili pouze jeden prsten a to jistě nebyl velký úlovek pro tak zkušené loupežníky, proto se nechtěla vrátit do kočáru bez jejich svolení.

„Pane?“ odkašlala si, protože netušila, jak ho oslovit.

„Nejmenuji se Cavendish,“ ozval se tak tiše, že ho mohla zaslechnout pouze ona. „Ale kdysi jsem se tak jmenoval.“

Konec ukázky

Table of Contents

1. kapitola