Andrew Fukuda – Hon

(ukážka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Andrew Fukuda – Hon – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Ching-Lee

KDYSI NÁS BÝVALO VÍC. To vím jistě. Asi ne tolik, abychom zaplnili fotbalovou tribunu ani třeba kinosál, ale určitě víc, než nás zbývá dnes. Vlastně si nemyslím, že ještě někdo zbývá. Nezůstal nikdo kromě mě. Přesně tak to skončí, když se z vás stane pochoutka. Když po vás touží. Vyhynete.

Před jedenácti lety jednu objevili u nás ve škole. Stalo se to hned první den, co přišla do školky. Roztrhali ji během pár okamžiků. Co si myslela? Možná ji náhlý (vždycky je náhlý) pocit osamocení vyhnal do školky, kde bláhově doufala, že najde nějakou společnost. Učitelka ohlásila, že nastal čas jít si zdřímnout, a ta malá holka jako jediná zůstala stát na zemi a v náručí svírala plyšového medvídka, zatímco ostatní hbitě vyskočili ke stropu. V tu chvíli to měla spočítané. Skončila. Stejně tak mohla vytáhnout z pusy svoje falešné špičáky, lehnout si na zem a nabídnout se jim jako zákusek po obědě. Ostatní děti na ni od stropu zíraly v němém úžasu: Ale ale, copak to tu máme? Prý se rozplakala. Jako první se na ni vrhla učitelka.

Ve škole se správně máte objevit až po školce, kdy už vám nehrozí odpolední spaní. I tak vás ale můžou nachytat. Můj plavecký trenér byl jednou tak rozčilený z našich laxních výkonů na školních závodech, že nás donutil všechny jít se vyspat do šatny. Samozřejmě to byl z jeho hlediska dobrý nápad, ale mě to málem prozradilo. Mimochodem, plavání je bezpečné, ale jestli nemusíte, žádný jiný sport nedělejte. Pot vás totiž zaručeně prozradí. Když se tělo zahřívá, vylučuje pot. Na kůži se objevují kapky vody, jako když dítě slintá. Já vím, je to nechutné. Všichni ostatní zůstávají studení, čistí, suší. A já? Jsem jako kapající kohoutek. Takže zapomeňte na běh, tenis, dokonce i na šachy. Ovšem plavání je bezpečné, protože ve vodě se pot skryje.

A to je jen jedno z pravidel. Je jich mnohem víc. Můj otec je do mě hustil od chvíle, kdy jsem se narodil. Nikdy se neusmívej, nepochichtávej ani nesměj nahlas, nikdy neplač ani nedovol, aby ti do očí vstoupily slzy. Za každých okolností si zachovej neurčitý, klidný výraz. Jediné emoce, které kdy lidé dají najevo, jsou chuť na glupany a romantická roztouženost. Já očividně ani jedno z toho nezažiju. Nikdy si nezapomeň důkladně pomazat celé tělo máslem, když jdeš ven za denního světla. Spálená nebo i jen opálená kůže se v tomto světě těžko vysvětluje. Existuje spousta dalších pravidel, naplnila by celý sešit, i když já si je nikdy nezapisoval. Kdyby vás načapali se seznamem pravidel, bylo by to stejně osudné jako spálená kůže.

A otec mi ta pravidla navíc připomínal každý den. U snídaně, když zapadalo slunce, vždycky vybral několik z těch mnoha. Například: Vyhýbej se přátelství; dávej si pozor, abys neusnul na veřejnosti (nudné vyučování a jízda autobusem jsou zvlášť nebezpečné); nekašli; nedělej zkoušky na jedničku, i kdyby proto měli zpochybňovat tvoji inteligenci; nedovol, aby tvé tělo ovládlo tvoji mysl; i kdyby se na tebe holky doslova vrhaly, nikdy nepodlehni pokušení. Nesmíš totiž nikdy zapomenout, že tvůj krásný vzhled je prokletí, ne požehnání. Nikdy nezapomeň, že… Tohle všechno mi opakoval, zatímco mi rychle upravoval nehty, aby na nich nebyly žádné rýhy ani škrábance. Teď mám všechna pravidla doslova vypálená do mozku. Jsou pro mě tak přirozená jako samotné přírodní zákony. A nikdy mě ani nenapadlo zkoušet nějaké z nich porušit.

Až na jedno. Když jsem začal jezdit do školy školním autobusem taženým koňmi, otec mě nabádal, abych se nikdy neotáčel a nemával mu. Lidé to totiž nedělají. Tohle pravidlo pro mě bylo ze začátku hodně těžké. Kdykoli jsem během prvních dnů školní docházky nastoupil do autobusu, musel jsem se maximálně soustředit, abych se neotočil. Bylo to jako reflex, nepotlačitelný kašel. Taky jsem byl tehdy ještě malý kluk, takže to pro mě bylo dvojnásob složité.

To pravidlo jsem porušil jen jednou, před sedmi lety. Stalo se to v den, kdy otec doklopýtal domů v potrhaných šatech, jako kdyby se někde popral, a měl zjizvený krk. Přestal na chviličku dávat pozor, a teď měl na krku dvě zřetelné tečky. Po tvářích mu stékaly pramínky potu až na košili. Bylo na něm vidět, že už ví. V očích měl horečný výraz, a když mě pevně objal, bylo znát, že ho zaplavuje panika. „Teď jsi sám, chlapče,“ procedil přes zaťaté zuby, zatímco mu tělem projížděly bolestivé stahy. O několik minut později, když už se celý třásl a tvář měl na dotek děsivě studenou, vstal. Vyběhl z domu do ranního světla. Zamkl jsem dveře, jak mi přikázal, a utíkal jsem do svého pokoje. Zabořil jsem obličej do polštáře a křičel a křičel. Bylo mi jasné, co v tu chvíli táta dělá. Utíká co nejdál od domu, než se promění a sluneční paprsky mu začnou jako proudy kyseliny spalovat vlasy, svaly, kosti, ledviny, plíce, srdce.

Druhý den, když mi školní autobus zastavil před domem a koňům z rozšířených nozder unikala pára, jsem to pravidlo porušil. Nemohl jsem si pomoct. Když jsem nastoupil do autobusu, otočil jsem se. Ale tehdy už to nevadilo. Otec tam nebyl. Tehdy ani nikdy potom.

Táta měl pravdu. Od toho dne jsem zůstal sám. Kdysi jsme byli čtyřčlenná rodina, jenže to už je dávno. Pak jsme zbyli jen já s otcem, a to nám stačilo. Matka i sestra mi chyběly, ale byl jsem příliš malý na to, abych k nim dokázal přiřadit nějakou konkrétní tvář. Jsou to jen stíny v mojí paměti. Někdy však, dokonce i teď, slýchám zpívající ženský hlas, a to mě vždycky rozhodí. Slyším ho a hned mě napadne: Matka měla krásný hlas. Zato otci chyběly hrozně moc. Nikdy jsem ho neviděl plakat, ani tehdy, když jsme spálili všechny fotky a deníky. Ale často jsem se probudil uprostřed dne a viděl jsem ho, jak s třesoucími se rameny zírá ven otevřeným oknem a na zachmuřenou tvář mu dopadají paprsky slunce.

Otec mě připravil na to, že budu sám. Věděl, že ten den nakonec přijde, ačkoli si myslím, že někde hluboko v sobě byl přesvědčený, že to bude on, kdo zůstane jako poslední, ne já. Roky mi vštěpoval všechna pravidla, takže je znám lépe než sám sebe. I teď, když se za soumraku chystám do školy, což zahrnuje zdlouhavý proces umývání, pilování nehtů, holení paží a nohou (a odnedávna také několika chloupků na hrudníku), nanášení krému (zakryje tělesný pach) a leštění falešných špičáků, slyším v hlavě jeho hlas, jak mi pravidla opakuje.

Jako dnes. Zrovna když si natahuju ponožky, slyším, jak mě jeho hlas varuje: Nepřespávej u kamarádů, nebroukej si ani si nepískej. Ale pak slyším pravidlo, které zmiňoval jen jednou nebo dvakrát do roka. Říkal to tak zřídka, že to možná nebylo pravidlo, nýbrž něco jiného, životní krédo. Nikdy nezapomeň, kdo jsi. Nikdy mi nebylo jasné, proč mi to říkal. Protože to je jako říct: nezapomeň, že voda je mokrá, slunce pálí, sníh je studený. Je to zbytečné. Nedokážu si představit, jak bych mohl zapomenout, kdo jsem. Připomínám si to každý den, každou hodinu. Kdykoli si holím nohy nebo se snažím zadržet kýchnutí nebo potlačit smích nebo předstírat leknutí při sebemenším záblesku světla, si připomínám, kdo jsem.

Glupan, který se přetvařuje.

Losování

LETOS MI BYLO sedmnáct, a tak už nemám nárok využívat školní autobus. Teď chodím pěšky, a rád. Koně – černí obři, kteří byli dřív oblíbení hlavně pro svou schopnost vyhledávat kořist, ale dnes se používají zejména k tahání kočárů – snadno odhalí můj jedinečný pach. Několikrát mým směrem obrátili hlavy a zírali na mě s divoce rozšířenými nozdrami. Osaměle kráčet pod ztemnělou večerní oblohou mi vyhovuje mnohem víc.

Opouštím dům brzy, tak jako každý večer. Když procházím vstupní branou, studenti a učitelé už přijíždějí na koních a v kočárech, šedé stíny v hluboké tmě.

Dnes je zataženo, takže je noc zvlášť temná. „Temnota“ – tímto slovem označoval otec noc, kdy se všechno kolem zahalí pláštěm tmy. Tma mě nutí mhouřit oči, což je jeden z důvodů, proč je tak nebezpečná. Všichni ostatní mhouří oči, jen když jedí něco kyselého nebo cítí hnilobu. Nikdo nemhouří oči jen proto, že je tma. Je to jasná cesta k smrti, a tak si nedovolím víc než lehce zkrabatit obočí. V každé třídě si sedám co nejblíž ke rtuťovým lampám, které vyzařují ten nejslabší náznak světla (většina lidí má radši přítmí než černočernou tmu). Tím snižuju riziko nechtěného zamhouření očí. Lidé místa blízko lamp nemají rádi – je tam příliš mnoho světla – takže nějaké vždycky snadno najdu.

Také nemám rád, když mě učitelé vyvolávají. Přežívám díky tomu, že se držím v pozadí, že na sebe nepoutám pozornost. Vyvolávání ve třídě naopak směruje veškerou pozornost přímo na mě. Jako dnes ráno, když mě vyvolal učitel matematiky. Vyvolává častěji než ostatní učitelé, což vysvětluje, proč ho nemám rád. Taky píše tím nejmenším písmem, jaké jsem kdy viděl, takže jeho čmáranice na tabuli je v příšeří třídy téměř nemožné přečíst.

„No, H6? Co myslíte?“

H6 je moje označení. Sedím v řadě H, na židli 6, takže jsem H6. Označení se mění podle toho, kde zrovna jsem. Třeba ve třídě občanské nauky jsem D4. „Nevadí, když neodpovím?“

Zírá na mě. „No, vlastně mi to vadí. Tento týden je to už podruhé.“

Dívám se na tabuli. „Jsem z toho úplně vedle.“ Odolávám snaze luštit čísla na tabuli, protože se bojím, že bych mohl nechtěně přimhouřit oči.

Učitel si mě pátravě prohlíží. „Tak to ne, to vám nevěřím. Vím, že to zvládnete. V písemných testech pokaždé excelujete. Tuhle rovnici vypočítáte i ve spánku.“

Studenti se začínají otáčet směrem ke mně. Jen několik, ale stejně mě to znervózňuje. Otočí se i dívka sedící přede mnou, Záře. Její označení ve třídě je G6, ale já jí v duchu říkám Záře Uhlíková. Už ode dne, kdy jsem ji před lety uviděl poprvé.

Otáčí se ke mně a dívá se na mě svýma obříma zelenýma očima. Tváří se chápavě, jako kdyby jí to konečně došlo: že zezadu často toužebně hladím očima její husté kaštanové vlasy (mají nádhernou, vážně dokonalou barvu!) a smutně vzpomínám na ten hedvábný pocit v rukou před mnoha měsíci. Zadívá se mi do očí a vypadá překvapeně, že jsem neuhnul pohledem, což jsem dělal už několik let. Od první chvíle, kdy jsem si všiml, že o mě projevuje zájem – od chvíle, kdy jsem cítil, jak se mi kvůli ní rozbušilo srdce.

„H6?“ Učitel začíná klepat křídou o tabuli. „Tak to zkuste, no tak.“

„Já vážně nevím.“

„Co se s vámi stalo? Vždyť tohle je pro vás základní učivo.“ Probodává mě pohledem. Jsem jeden z nejchytřejších studentů ve škole a on to ví. Pravda je taková, že bych mohl být s přehledem nejlepší student ve škole, kdybych chtěl – učení mi jde tak snadno, že se ani doma nemusím připravovat – ale já se záměrně řadím k průměru. Být nejlepší znamená spoustu pozornosti. „Podívejte se sem. Pojďme to vyřešit společně. Jen přečtěte zadání.“

Začíná to být nebezpečné. Ale ještě není důvod k panice. Zatím.

„Vypadá to, že můj mozek se ještě neprobudil.“

„Stačí mi, když přečtete zadání. To je všechno.“ Jeho hlas začíná znít tvrdě.

Teď už se mi to vůbec nelíbí. Začíná to brát osobně.

Otáčejí se ke mně další oči.

Z nervozity si chci odkašlat. V poslední chvíli si to uvědomím. Lidé nekašlou. Nadechnu se a pomalu vydechuju. Odolávám nutkání otřít si horní ret, kde se nejspíš začínají tvořit krůpěje potu.

„Musím vás o to žádat znovu?“

Záře mě teď pozoruje ještě upřeněji. Na chvíli se mi zdá, že pozoruje můj horní ret. Vidí tam snad odlesk potu? Nebo jsem při holení opomněl nějaký chloupek? Pak zvedá ruku, dlouhou štíhlou bledou paži, která připomíná labutí krk zvedající se z vody.

„Myslím, že vím, jak to vyřešit,“ říká a zvedá se z židle. Bere si křídu z rukou učitele, který je zaskočen její přímostí. Studenti k tabuli většinou nechodí bez vyzvání. Ale tohle je přece Záře, která vždycky dostane, co chce. Chvíli si čte rovnici a pak rychle píše velkými písmeny a číslicemi. O chvilku později má hotovo a sama si připíše fajfku a „A+“ na konec. Pak si oklepává ruce a jde si sednout zpátky na místo. Někteří studenti se začínají škrábat na zápěstí a učitel také. „To bylo celkem vtipné,“ říká. „Líbilo se mi to.“ Škrábe se na zápěstí ještě rychleji a přidávají se k němu další studenti. Šramot nehtů škrábajících o kůži se nese po celé třídě.

Přidávám se k nim a dlouhými nehty si škrábu zápěstí, přestože se mi to vůbec nelíbí. Moje zápěstí nefungují. Nesvědí mě, když se mi něco zdá vtipné. Mým přirozeným instinktem je se usmát – to znamená roztáhnout rty a odhalit zuby – a ne poškrábat se na zápěstí. Mám tam citlivá nervová zakončení, ne vtipnou kost.

Zničehonic se ze školního rozhlasu ozývá hlášení. Všichni najednou si přestávají škrábat zápěstí a narovnají se. Z reproduktorů zní autoritativní bezpohlavní robotický hlas.

„Důležité oznámení,“ hřímá. „Dnes v noci, za pouhé tři hodiny, ve dvě ráno, pronese Vládce Prohlášení k celému národu. Vyslechnout si ho mají všichni lidé. Vyučování probíhající v tuto hodinu proto bude zrušeno a všichni učitelé, studenti i administrativní pracovníci se shromáždí v aule, kde budeme sledovat přímý přenos Prohlášení našeho milovaného Vládce.“

A to je všechno. Po doznění závěrečné znělky jsou všichni zticha. To hlášení nás zarazilo. Vládce, který se na veřejnosti neukázal už několik desítek let, téměř nikdy nepořádá televizní projevy. Veškerá oznámení většinou nechává na čtyřech ministrech, kteří spadají pod něj (věda, vzdělání, strava, právo), nebo na patnácti ředitelích spadajících pod ministry (práce s koňmi, městská infrastruktura, studium glupanů a tak dále).

A nikdo také nepřehlédl skutečnost, že to má být Prohlášení. Všichni začínají spekulovat o jeho obsahu. Prohlášení k celému národu se používá pouze ve výjimečných případech. Za posledních patnáct let se objevila jen dvě taková Prohlášení. Jednou k oznámení Vládcovy svatby. A podruhé, v tom populárnějším případě, k ohlášení honu na glupany.

Přestože se poslední hon na glupany odehrál před deseti lety, lidé o něm stále ještě mluví. Palác všechny překvapil oznámením, že v tajnosti chová osm glupanů. Osm živých glupanů plných krve. A Vládce se rozhodl, že vypustí těch osm glupanů do divočiny, aby lidem v době ekonomických potíží zvedl náladu. Glupani, po léta chovaní v utajení, byli tlustí a pomalí, zmatení a vyděšení. Vypustili je do divočiny jako kůzlata na jatka, takže neměli nejmenší šanci. Dostali dvanáctihodinový náskok. A pak skupinka šťastných, které určil los, dostala svolení se na ně vrhnout. Do dvou hodin bylo po honu. Ale Vládcova popularita raketově vzrostla.

Cestou do jídelny pozoruju vzrušení všude kolem sebe. Spousta lidí doufá, že bude ohlášen další hon na glupany. Prý se bude znovu losovat. Jiní jsou skeptičtí – copak glupani už nevyhynuli? Ale dokonce i pochybovači nad tou představou slintají, pramínky slin jim tečou po bradě až na košile. Nikdo z nich glupana neochutnal, nikdo nepil jeho krev, nehodoval na jeho mase, už dlouhá léta. Ovšem ta představa, že by vláda někde mohla schovávat pár glupanů a že by každý člověk měl šanci být vylosován a stát se účastníkem honu… Ve škole to hučelo jako v úle.

Vzpomínám na ten hon před deseti lety. Jak jsem se několik dalších měsíců neodvažoval usnout ve strachu z nočních můr, které by mě přepadly ve spánku: strašlivé obrazy honu, obrazy hrůzy, násilí a plné krve. Hrozivé výkřiky strachu a úzkosti, zvuky trhajícího se masa a lámaných kostí rozléhající se v nočním tichu. Budil jsem se s jekotem a ani pevné objetí otcovy ochranitelské náruče mě nemohlo uklidnit. Opakoval mi, že se nic špatného neděje, že to byl jen sen, a ne skutečnost. Netušil však, že i při jeho konejšení mi v hlavě zněl neutišitelný zoufalý křik sestry a matky, který se z nočních můr přeléval i do skutečného světa.

V jídelně je živo. I kuchařky probírají blížící se Prohlášení, zatímco na talíře nabírají jídlo ze syntetického masa. Obědy jsou pro mě vždycky náročné, protože nemám žádné přátele. Jsem samotář, částečně proto, že je to bezpečnější – čím méně komunikace, tím menší možnost prozrazení. Hlavně ale z toho důvodu, že představa, jak vás zaživa trhá na kusy váš takzvaný kamarád, jakékoli bližší vztahy prakticky vylučuje. Klidně si říkejte, že jsem moc náročný, ale představa smrti způsobené rukou (nebo špičáky) kamaráda, který z vás během chvilky vysaje všechnu krev… takové přátelství pro mě není.

Většinou tedy obědvám o samotě. Ale dnes v jídelně není skoro žádné volné místo. Pak si všimnu F5 a F19 z hodiny matematiky, kteří sedí spolu, a přidávám se k nim. Oba jsou to blbci, F19 o něco větší. V duchu jim říkám Idiot a Kretén.

„Ahoj, kluci,“ říkám.

„Čau,“ odpovídá Idiot, aniž by se na mě podíval.

„Všichni mluví o tom Prohlášení,“ pokouším se o konverzaci.

„Jo,“ říká Kretén a cpe si do pusy další jídlo. Pak chvilku jíme mlčky. Tak je to s Idiotem a Kreténem vždycky. Jsou to počítačoví nadšenci, co ve dne skoro nechodí spát. Když s nimi obědvám – zhruba jednou za týden – někdy za celou dobu neprohodíme jediné slovo. To jsou chvíle, kdy je mi s nimi nejlíp.

„Něčeho jsem si všiml,“ ozve se Kretén po nějaké době.

Dívám se na něj. „A čeho?“

„Někdo ti věnuje spoustu pozornosti.“ Kretén se zakousne do dalšího kusu masa, syrového a krvavého. Krev mu teče po bradě, odkud odkapává do kelímku na stole.

„To myslíš učitele matematiky? No, ten mi asi nikdy nedá pokoj.“

„Ne, mluvím o někom jiným. O holce.“

Tentokrát se na něj podíváme já i Idiot.

„To jako vážně?“ ptá se Idiot.

Kretén přikyvuje. „Už na tebe kouká pár minut.“

„To asi nebude na mě.“ Beru si další sousto. „To spíš zírá na jednoho z vás.“

Idiot a Kretén se na sebe dívají. Idiot se chvilku škrábe na zápěstí.

„Je to divný,“ říká Kretén. „Přísahám, že na tebe kouká už docela dlouho. A ne jenom dneska. Posledních pár týdnů na tebe kouká u každýho oběda.“

„To je mi fuk,“ říkám a předstírám nezájem.

„Hele, zrovna teď na tebe kouká. Za tebou u toho stolu pod oknem.“

Idiot se hned musí podívat. Když se otočí zpátky, rychle a silně se škrábe na zápěstí.

„Co je na tom tak vtipnýho?“ ptám se, když si beru další sousto ve snaze odolat nutkání se otočit.

Idiot se škrábe ještě víc. „Měl by ses kouknout. Nedělá si srandu.“

Pomalu se otáčím a rychle mrknu směrem, kterým ukazují. Pod oknem je jenom jeden stůl. Sedí tam skupinka holek. Klub neodolatelných. Tak se jim říká. A ten kulatý stůl patří jim a všichni ostatní vědí, že podle nepsaného pravidla si k tomu stolu nemají sedat. Je to území Neodolatelných, populárních holek s krásnými chlapci a luxusním oblečením. K tomu stolu se můžete přiblížit, jen když je vám to dovoleno. Dokonce i jejich kluci poslušně čekají v uctivé vzdálenosti, než dostanou svolení přijít blíž.

Ani jedna z nich na mě nekouká. Povídají si, porovnávají svoje šperky a svět mimo jejich stůl je nezajímá. Ale pak na mě jedna z nich upře pohled, zachytí ten můj a zadívá se mi do očí. Je to Záře. Dívá se na mě tím stejným, smutně toužebným pohledem, jakých mým směrem za poslední roky vrhla už desítky.

Uhýbám pohledem a otáčím se zpátky. Idiot a Kretén se teď škrábou na zápěstí jako šílení. Cítím na tvářích horko od toho, jak se nebezpečně červenám, ale oni se naštěstí až příliš soustředí na škrábání, než aby si toho všimli. Několikrát se pomalu zhluboka nadechnu, dokud mi horkost z tváří nezmizí.

„Teď mě napadá,“ říká Idiot, „copak po tobě ta holka nejela už dřív? No jo, myslím, že jo. Před pár lety.“

„No jo, pořád za tebou pálí, pořád ještě by tě chtěla,“ přisazuje si Kretén a oba si navzájem šíleně škrábou zápěstí.

Odpolední trénink plavání – ano, můj trenér je šílenec – je málem zrušený. Nikdo z týmu se nesoustředí. V šatně to hučí nejnovějšími dohady o Prohlášení. Čekám, až všichni odejdou, abych se mohl převléknout. Zrovna si stahuju tričko, když někdo vejde dovnitř. „Nazdar,“ houkne kapitán našeho plaveckého týmu Pozér, shazuje ze sebe oblečení a natahuje si upnuté plavky. Pak skočí na zem a začne dělat kliky, aby si rozehřál tricepsy a svaly na prsou. A ve skříňce na něj čeká činka, s kterou si procvičuje bicepsy. Mistr Pozér to tak dělá před každým tréninkem, vždycky se rozehřeje na maximum. Má tam venku svůj fanklub, hlavně holky z prváku a z druháku. Viděl jsem, jak je nechává, aby si osahaly jeho nabušený hrudník. Dřív holky zíraly i na mě, a ty odvážnější se na mě dokonce pokoušely během tréninku promluvit, ale pak pochopily, že jsem radši, když mě nikdo neruší. Pozér naštěstí přetáhl většinu jejich pozornosti na sebe.

Rychle dělá další kliky. „Určitě to bude hon na glupany,“ poznamená během krátké pauzy. „Tentokrát by se ale měli vykašlat na losování. Prostě by měli vybrat ty nejsilnější. To bych to měl jistý,“ prohlásí, zatímco se zvedá na rukou.

„O tom nepochybuju,“ odpovídám. „Při honu vždycky vítězily svaly nad mozkem. Je to o přežití těch nejlepších…“

„A vítěz bere všechno,“ říká během posledních deseti kliků, z nichž tři závěrečné dělá na jedné ruce. „Život v tom nejdrsnějším slova smyslu. Tak to mám rád. Síla vždycky vítězí. Vždycky vítězila a vždycky bude.“ Pyšně si pohladí bicepsy a vyráží ke dveřím. Teprve potom si sundávám všechno oblečení a oblékám si plavky.

Trenér na nás řve, už když skáčeme do bazénu, a nepřestává nás peskovat za nedostatek pozornosti během zahřívacích koleček. Voda, která je na mě i obyčejně dost studená, je dnes úplně mrazivá. Stěžuje si i několik mých spolužáků, přestože jim studená voda obyčejně nevadí. Chladná voda se mnou provádí to, co s nikým jiným. Třesu se a na těle mi naskáče „husí kůže“, jak tomu říkával otec. Je to další z mnoha vlastností, jimiž se liším od ostatních. Ačkoli vypadáme téměř identicky, existuje řada zásadních rozdílů, které se skrývají pod křehkou a zrádnou slupkou podobnosti.

Všichni dnes plavou pomalu. Jsou rozrušení, o tom není pochyb. Musím zrychlit, musím se víc snažit. Dělám, co můžu, abych se neklepal. I při normální teplotě vody mi trvá celých dvacet minut, než se zahřeju. Ale dnes cítím, že se moje tělo nezahřívá, ale naopak ochlazuje. Musím plavat rychleji.

Po zahřívacím kolečku odpočíváme na mělčím okraji bazénu. Mám problém se udržet, abych nezačal plavat zakázaným stylem.

Viděl mě tak jen otec. Už před lety. Zašli jsme si do bazénu během dne. Už nevím, proč jsem to udělal, ale ponořil jsem hlavu pod vodu. Jde o první známku topení, kdykoli se nos nebo uši ponoří pod vodu. Plavčíci to bedlivě sledují. Jakmile vidí někoho s hlavou jen napůl pod vodou, okamžitě sahají po píšťalkách a záchranných pomůckách. Proto voda v bazénu, dokonce i v tom nejhlubším místě, sahá jen do výšky pasu. Hloubka je pro lidi nebezpečná, paralyzuje jejich schopnosti. Pokud nedosáhnou pohodlně na dno s bradou nad vodou, zachvátí je panika. Ztuhnou, voda je pohltí a utopí se. Spousta lidí tak považuje plavání za sport pro adrenalinové šílence, kteří si rádi zahrávají se smrtí, ovšem ve skutečnosti to tak není. Tady v bazénu si můžete kdykoli bezpečně stoupnout. Voda je tak mělká, že vám nesahá ani po pupík.

Ale já jsem toho dne s tátou v bazénu ponořil hlavu pod vodu. Nevím, co mě to popadlo. Celý jsem se ponořil a udělal jsem něco s dechem. Nevím, jak to popsat, prostě jsem ho zadržel. Udržel jsem vzduch v plicích za zavřenými ústy. A na několik vteřin jsem byl v pohodě. Víc než několik. Víc než deset. Deset vteřin jsem byl pod vodou a neutopil jsem se.

Dokonce jsem se ani nebál. Otevřel jsem oči a viděl před sebou vlastní rozmazané paže. Slyšel jsem, jak otec křičí a rychle plave ke mně. Řekl jsem mu, že mi nic není. Ukázal jsem mu, jak jsem to udělal. Napřed mi nevěřil. Pořád se ptal, jestli mi nic není. Nakonec to tedy zkusil sám. Ale nelíbilo se mu to, a to ani trochu.

Když jsme šli příště plavat, udělal jsem to zase. A pak jsem to ještě vylepšil. S hlavou pod vodou jsem natáhl obě ruce před sebe a zabíral jimi střídavě nad hlavou. Odrážel jsem se od vody a kopal nohama. Bylo to skvělé. Pak jsem se postavil a vykašlával spolykanou vodu. Otec ustaraně vyrazil ke mně. Ale já začal znovu, zabíral jsem rukama ve vodě a kopal nohama, takže jsem otce nechal daleko za sebou. Letěl jsem jako šipka.

Ale když jsem se otočil a plaval zpátky, otec nesouhlasně a nazlobeně kroutil hlavou. Nemusel nic říkat (i když mi to pak nepřestával vtloukat do hlavy), už mi to bylo jasné. Nazval to „zakázaným stylem“. Říkal, že už mě tak nikdy nechce vidět plavat. A tak už jsem tak nikdy neplaval.

Dnes je mi však ve vodě hrozná zima. Všichni si tady pomalu plavou, povídají si a usmívají se s hlavami nad vodou, zatímco rukama a nohama plácají pod hladinou jako kachny. Toužím po tom prudce se odrazit, plavat a zahřát se.

Brzy cítím, jak se do mého těla dává třas.

Trochu zvednu pravou ruku. Je posetá husí kůží. Vypadá směšně, jako kůže chlazeného kuřete. Zaberu rukama silněji a vyrazím kupředu. Jsem moc rychlý. Narážím hlavou do nohou plavce přede mnou. Když se to stane podruhé, otráveně se na mě ohlíží.

Musím zpomalit.

Chlad mi proniká až do morku kostí. Vím, co musím udělat. Musím pryč z vody, než se začnu nekontrolovatelně třást, musím utéct do šatny. Ale když zvednu ruce z vody, hned mi znovu naskočí husí kůže – ošklivá, jako bublinková fólie. Bohužel jsem všem na očích. Pak se mi děje něco divného s bradou. Rozklepe se, zuby začínají narážet o sebe. Pevně tisknu rty k sobě.

Když tým dokončí kolečko, odpočíváme před dalším kolem. Plavali jsme příliš rychle, takže nám do dalšího kola zbývá dvanáct sekund. Bude to těch nejdelších dvanáct sekund v mém životě.

„Zapomněli zapnout topení,“ stěžuje si někdo. „Voda je hrozně studená.“

„Údržbáři. Asi je příliš zaměstnaly dohady o Prohlášení.“

Voda nám sahá jen do pasu. Já zůstávám skrčený, schovávám celé tělo pod vodou. Přejedu si prstem po kůži. Všude jsou na ní malé puchýřky. Dívám se na hodiny. Ještě deset sekund. Deset sekund, než budu moct zase vyrazit a doufat…

„Co to s tebou je?“ ptá se Pozér a kouká na mě. „Vypadáš nemocně.“ Ostatní se otáčejí ke mně.

„N-n-nic,“ koktám třesoucím se hlasem. Znovu koukám na hodiny. Ještě devět sekund. Zdá se, jako by někdo těm hodinám přilepil ručičky.

„Trenére!“ křičí Pozér a mává pravou rukou. „Něco s ním je.“

Trenér se k nám otočí. Směrem k nám už kráčí jeho asistent.

Zvedám ruce až po zápěstí. „Nic mi není,“ ujišťuju je, ale hlas se mi chvěje. „Jsem v pořádku, pojďme plavat.“

Dívka přede mnou si mě bedlivě prohlíží. „Co se mu to děje s hlasem? Proč se tak chvěje?“

Strachy mě mrazí v zádech. Žaludek mám jako na vodě. Udělej, co můžeš, abys přežil, říkával mi otec, zatímco mě hladil po hlavě. Dělej, co můžeš.

A v tu chvíli, když se ke mně blíží oba trenéři a všichni na mě zírají, mi dochází, jak můžu přežít. Zvracím do vody a okolo mě se rozlévá zelenožlutá hmota slepená slinami. Několik větších kousků klesá ke dnu.

„To je nechutný!“ vyjekne dívka, odhání od sebe zvratky a uskakuje dozadu. Ostatní také ustupují a plácají rukama do vody. Zelená skvrna zvratků se vrací ke mně.

„Koukej jít ven z vody!“ křičí na mě trenér.

Jdu. Většina spolužáků je příliš rozrušená zvratky v bazénu, aby si mě pořádně všimli. Mám husí kůži po celém těle a třesu se. Trenér s asistentem jdou ke mně. Zvedám ruku a předstírám, že budu znovu zvracet. Oba se zastavují.

V předklonu utíkám do šatny. Uvnitř vydávám dávivé zvuky a rychle se třu ručníkem a oblékám se. Nemám moc času, než za mnou dorazí. Dokonce i oblečený se pořád ještě třesu. Slyším je přicházet. Skáču na podlahu a rychle dělám kliky. Cokoli, abych se zahřál.

Jenomže to není k ničemu. Nepřestávám se třást. Když zaslechnu hlasy, jak za mnou někdo opatrně vchází do šatny, rychle popadnu tašku a utíkám z šatny. „Není mi dobře,“ říkám, když probíhám okolo nich. Se znechucením ve tvářích ustupují, ale to je v pořádku. Jsem na ty pohledy zvyklý.

Přesně tak se na sebe dívám do zrcadla, když jsem sám doma.

Tak dlouho žijete a snažíte se někým nebýt, až tu osobu začnete nenávidět.

Table of Contents

Losování