Roura od kamen a jiné povídky

(ukážka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Josef Laufer

Roura od kamen a jiné povídky – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

Kníčemáci

Člověče, nezlob se

Lidi toho nakecají

S Helenkou do přírody

Pointa

Hemzy pana Kranze

Nová pravidla

Králíci to nemají rádi

Facka Konstantina Sergejeviče

Zpověď

Roura od kamen

Kníčemáci

„Milion sedm set padesát šest tisíc. Přesně do koruny, paní Laskavá. Ještě jednou vám jménem Sportky gratulujeme. Určitě si nechcete založit účet?“

„To si pište, že ne,“ odpověděla žena tak kolem čtyřicítky ve starých lodičkách a s čerstvě vyfoukanou hlavou. Rychle shrnula nečekaně vyhraný obnos do hlubin obnošené kabelky a kvapem vycupitala do víru velkoměsta. Bylo poledne. Měla už hlad a stánek se špekáčky voněl přes celou ulici. Paní Laskavá se bála jen tak postávat s takovým pokladem pod paží. Pevně tiskla zpocenou dlaní kabelku u těla a v hlavě jí košatěl plán, o kterém zatím jen marně snila.

„Já vám ukážu, kdo je tady šedá myš,“ broukala si do bystré chůze a co chvíli se ohlížela v obavách, že ji někdo sleduje. Na tváři se jí zabydlel poťouchlý úsměv.

* * *

Pan Laskavý, její manžel, byl člověk hoden svého příjmení. Táhlo mu na padesátku, znatelně se mu kulatělo bříško a kadeře už také zůstaly jenom na svatební fotografii. Posunul si malé brýle ke kořenu nosu a vlídně se usmál na kolemjdoucí starou paní, venčící dva kokršpaněly. Jako každý den touhle dobou vytáhl rachotící roletu svého krámku na konci málo frekventované uličky. Trochu poodstoupil a zasněně se zadíval na nápis nad výlohou, jako by se chtěl ujistit, že od včerejšího dne k žádným změnám nedošlo. Obchod zdědil po otci, kterému byl minulým režimem zabaven a používán jako agitační středisko. Po historických změnách se nový režim obchodu rád zbavil.

Celé čtyři generace se starali Laskaví o dědictví po prvním zakladateli nevalně prosperujícího vetešnictví. Současný František Laskavý se pokusil o závratnou inovaci. Po dlouhá léta používaný nápis VETEŠNICTVÍ přepsal na všeříkající nový nápis: KNÍČEMÁCI. Reklamní štít lákal kolemjdoucí zevlouny mnohem více než obsah historií tuchnoucího interiéru. Pan Laskavý si dokonce zakládal na tom, že každý předmět, který kdysi mohl být něčím užitečný, proměňoval v cosi naprosto nepoužitelného. Jakmile odkoupil něco, co mohlo ještě fungovat, například starý kafemlejnek, hned k tomu získal vztah. Prostě mu to nedalo a musel z něho odšroubovat kličku nebo někam uklidit šuplátko. Záměrně tu věc ještě více znehodnotil, aby mu ji zas někdo hned tak nevyfoukl. To už muselo být něco moc neoblíbeného, aby se toho zřekl.

Jako tuhle se někdo chtěl zbavit starého koňského sedla. František Laskavý neváhal a bez velikého smlouvání sedlo odkoupil. Pěkně kůži naleštil a znovu jako nové obratem výhodně prodal. Poník, který, už je to dávno, na pouti malého Františka shodil, tušil, že má na hřbetě nemehlo. František si namlel a od té doby neměl rád koně, ani houpací.

Sem tam nějakou tu kačku vydělal, ale žádná výhra to nebyla. Německému sběrateli trpaslíků prodal s výhodou sádrového Hitlera s deštníčkem v napřažené pravici. Sám moc náročný nebyl, ale žena už si léta stěžovala, že nebude pořád vydělávat na účty masírováním obézních pacientů v rehabilitačním centru.

* * *

Růžena Laskavá si stoupla na kuchyňskou židli, aby dosáhla na nejvzdálenější plechovku od kávy, ukrytou na kredenci. Měla v ní staré úspory a teď se chystala skoro prázdný obsah pořádně obohatit. Chvilku se snažila celou svoji výhru nacpat do plechovky, ale voňavý svazek bankovek byl nezvykle velký. Nakonec pokus vzdala a rozhlížela se po něčem šikovnějším. Nikdy v podobné situaci nebyla. S Františkem žili jak se říká z ruky do huby. Krabice na boty? Moc otřelé. Matrace? To jí přišlo k smíchu. Nakonec udělala to, co napadne každou ženu, která si je jistá, že manžela nikdy nenapadne štrachat se v prádelníku. Peníze opět strčila do obnošené kabelky a tu umístila pěkně na dno truhly. Uvařila si pořádného turka a vůbec poprvé si nepustila svoji oblíbenou guatemalskou telenovelu. Dlaně měla stále zpocené a hlavu jako včelín.

„A je to tady,“ pomyslela si. „Konečně nebudu před holkama za nemožnou krávu.“ Holkama myslela tzv. kamarádky, se kterými se scházela každý čtvrtek odpoledne v kavárně Hvězda. A dnes je čtvrtek. Dívala se do zrcadla nad starým kuchyňským dřezem a jako ve filmu se viděla v posledním modelu od Diora. Dokonce celý interiér, který se v zrcadle odrážel, byl náhle jako vyměněný. Přesně podle dávno vysněných představ. Hlasitě si povzdechla a vrátila se do reálného odrazu. Jako by ji píchly včely, začala kmitat po bytě a rychle se upravovat. Byla pořád celkem pohledná, na rozdíl od Františka, který už nějakou dobu vypadal jako to jeho vetešnictví. Několikrát se vrátila ke kabelce v prádelníku. Byl to zřejmě také důvod, proč si peníze neuložila do k tomu uzpůsobené instituce. Chtěla se kochat.

Po čtvrté jí to nedalo a odpočítala si několik tisícovek. Rozhlížela se při tom, jako by dělala něco zakázaného. „To bude stačit,“ pomyslela si poté, co poklad vrátila na dno truhly.

* * *

„Co tomu říkáte?“ ukazoval hrdě starší pán v nevalně padnoucím obleku na prapodivný kovový předmět na rozprostřeném novinovém papíře. „Vsadím se, že jste takovouhle vymoženost civilizace nikdy neviděl.“

„Co to je?“ prohlížel si František Laskavý neznámý objekt. „A je to funkční?“

„Odborně se tomu říká kloubový kráječ nudlí.“

„Prosím vás – vážně? To se někde ujalo?“

„To vám, pane, nepovím. Je to vynález mýho dědečka a nikdo mimo něj s tím neuměl zacházet. Často přišel někdo z rodiny o kus ukazováčku. Tady od toho břitu. Au! Vidíte, já teď málem taky.“

„Vezmu vám to do komise. A kolik by ten vynález měl stát?“

„To nechám na vás, pane. Hlavně že už je to z baráku a stará mi dá pokoj.“

František ještě nestačil záhadný vynález prozkoumat a už tu byl další zákazník. Nevěřícně si prohlížel další kníčemák. „Knoflíky s jednou dírkou? Tak tohle by se líbilo panu Carelmanovi.“

„Co prosím?“

„Ale nic. Toho si nevšímejte. Kde jste k tomu přišel?“

„Našel jsem to u psí boudy a nevěděl jsem, k čemu je to dobrý. Manželka na to taky nepřišla a to je dámská krejčová. Jo a taky jsem vám tu chtěl nechat tyhle šachy. Chybí nějaký figurky, ale já to nehraju a vy byste to možná udal.“

Všechno si František s láskou převzal, pečlivě zapsal do knihy příjmů a konečně s pocitem úspěšného dne stáhl roletu.

* * *

To odpoledne byla Růža konečně středem pozornosti. Holčičí mejdan se docela protáhl a pak pokračoval v nedalekém baru, kde si Růža dovolila své překvapené kámošky hostit nasládlým sektem. Protože sama nebyla zvyklá na nástrahy tohoto druhu konzumace, netrvalo dlouho a zábrany dostaly vycházku. Dokonce začala směle koketovat s docela pohledným hejskem tak asi jejího věku, kterému se pod košilí nadouval vypěstovaný biceps. Bylo už po půlnoci a stolky okolo nich už byly opuštěné a židle tzv. na ježka.

„Budem si tykat. Co ty na to, fešáku?“ navrhla Růža, když ji soukal do taxíku.

„Já jsem Ruda,“ představil se únosce poté, co udal svoji adresu.

„To je podobný jako to moje,“ zajásala vláčná čtyřicátnice. „Růůůžeena! A kam to jedeme?“ rozhodila ruce a spokojeně usnula na Rudově vypracované hrudi.

„Jednou za mě,“ mrknul významně taxikář na Rudu. Rozkrojil tmu dálkovými světlomety a opustil rozverný páreček. Pro vazouna to byla hračka, vynést ji na rameni jako vyprášený koberec až do pátého patra.

„Uvařím kafe,“ řekl únosce do prázdna. Aniž by čekal na odpověď, vyzul Růženu z obnošených lodiček. Sám se svlékl do trička a zapnul vařič.

* * *

František si doma pečlivě odroloval cestou zakoupený zavináč a dlouho si užíval svoji oblíbenou pochoutku, ke které přikusoval okoralou patku a zapíjel to desítkou, která na něho čekala v jinak pusté ledničce. Věděl, že ve čtvrtek je Růža s holkama, tak si nedělal starosti, v kolik přijde domů. Fotbal vysílali včera, tudíž se šel poprat s nerozluštitelným hlavolamem, který si přinesl domů jako další z kníčemáků. Opět se mu nevedlo, a tak za chvíli usnul, shrbený nad stolem, s těžkou hlavou na předloktí.

* * *

„Kde to sem?“ vykřikla zděšeně Růžena opřená o lokty na cizí posteli. „Jak jsem se sem? Ježišmarjá, a kdo jste vy?“ Vykuleně civěla na spokojeně se tvářícího Rudu, který stál u okna a pouštěl do místnosti nové ráno. Slunce se drze opřelo do její vyděšené, zmuchlané tváře. Rychle vyskočila a s hrůzou zjistila, že je jen ve spodním prádle. „C, co se? Co jste mi to? My jsme tady?“ chrlila jednu otázku za druhou a bleskově na sebe vracela svršky, které našla úhledně složené na židli. „Pane bože, já se na nic nepamatuju!“

„Měla jsi pěknou opici a mimochodem, my si tykáme.“

„Co to melete. Já vás vůbec neznám!“ ohrazovala se Růžena a přistoupila k zrcadlu na staré skříni. Rychle se dopínala a zblízka se zakousla do svého obrazu. „Přece takhle nemůžu do práce. Kolik je hodin?“ otočila se prudce na Rudu a hned si ho přejela od shora dolů. Dokonce si i v tom rozčilení všimla, že zas nevypadá tak špatně. „My sme tady... spolu? Už si to vybavuju. Vy jste ten z toho baru!“

„Sedm třicet.“

„Prosím?“ nechápala.

„Ptala jste se, kolik je hodin. Je půl osmý.“

„No to je malér. A kde mám hodinky?“ Došlo jí, že včera měla výjimečně na večírku svoje sváteční náramkové hodinky.

„Jsou v kabelce.“

„Kabelka!“ polohlasně se vylekala a hrábla po kabelce ležící na stole uprostřed nepříliš zařízeného pokoje. Vzpomněla si na obnos, který s sebou měla. S bušícím srdcem nahlédla do otevřené, teprve včera narychlo koupené hadí imitace. Nic nechybělo. S přihlédnutím na to, co stačila utratit. Zapnula si hodinky na zápěstí a cítila, jak se jí klepou kolena. Těžce dopadla na židli, tupě mlčela a lopotně se snažila vzpomenout si na detaily z minulého večera. „Ještě že je pátek,“ oddechla si. „To mám odpolední.“ Konečně vstala a před odchodem se na něho dlouze podívala: „Ehm, bylo něco?“ V krku jí to vázlo.

„Ne – nebylo. Hlavně klídek, Růženo.“

„Jak víte, jak se jmenuju?“

„Říkal jsem ti, že jsme si tykali. Tak teda ještě jednou. Já sem Ruda,“ napřáhl pravici.

Růžena už na nic nečekala. Ve dveřích se naposled otočila: „Ani nevím, kde jsem. Jak se odsud dostanu?“

„Pod barákem je tramvaj a metro, ale můžu zavolat taxíka.“ Růžena spěšně poděkovala a vypadla zpět do svých kolejí.

* * *

„Kde jsi byla?“ divil se František, který už byl jako každé ráno pro noviny.

„Nechtěla jsem tě budit a zaskočila jsem za Julču ještě na dvě hodinky do práce. Musela k doktorovi,“ zalhala a rychle se uklidila do koupelny.

„Že neuhodneš, co se mi dneska zase zdálo?“ volal hlasitě František přes zavřené dveře. Když neuslyšel žádnou odpověď, tak bez vyzvání pokračoval: „Zase o těch mejch kníčemácích. Víš, jak mi na některých z nich záleží a jak jim většinou něco schválně chybí, aby je nikdo nechtěl. Tak si představ, a to není poprvé, že se mi ve snu chtějí pomstít a všechny ty náhradní díly si sami namontujou. A já pak koukám, že mám před obchodem dlouhou frontu, co chce tyhle moje milovaný kousky za pár šupů odkoupit.“

Dveře do koupelny se prudce otevřely a v nich se jako fúrie celá do ruda nafouklá Růžena hystericky opřela do udivených očí nechápajícího Františka.

„Kníčemáci! Tak kníčemáci! Napadlo tě někdy, že když slyším to tvoje kníčemáci, že je mi na zvracení?! Myslíš, že mě zajímají nějaký pitomý sny, který může mít zase jenom takovej kníčemák, jako jsi ty?! Jen se na sebe podívej. Vypadáš jako celej ten tvůj vyčichlej, starej kvelb.“ Najednou zavadila pohledem o zlatou truhlu a vnitřně posílená přešla z diskantu do jedovatého polotónu. „Kdysi. Jo, kdysi mi to přišlo romantický. Ale to jsem byla mladá pitomá nána, zaposlouchaná do těch tvejch keců o tom, že věci kolem nás mají duši a jiný stejný hovadiny. Dvacet let jsem to tolerovala. Slyšíš, celejch dvacet let jsem si nechala líbit, že se na mě všichni dívali spatra, jako na ubožačku, co má manžela budižkničemu. Nebo, jak sis to vymyslel – kníčemáka!“ Konečně se nadechla, jako by chtěla pokračovat, ale bez řečí se vrátila do koupelny.

František sebou cuknul, když práskla dveřmi, a ještě dlouho se do těch dveří díval s povolenou čelistí. A lekl se podruhé, když se dveře opět nečekaně rozlétly. Růžena, která to jak se zdálo nerozdýchala, přidala v mohutných decibelech nekompromisní epilog: „Pamatuj si! Buď si už konečně seženeš pořádnou práci, anebo se k těm svejm ničemům, nebo co to je, nastěhuj. Já nepotřebuju ještě ke všemu poslouchat, že se ti o těch krámech taky zdá! Uhni!“ Prošla kolem Františka, jako kdyby byl stěna, o kterou by se nerada umazala.

Pro Františka to byl nečekaný direkt. Celou dobu byl přesvědčený, že Růžena s ním sdílí jeho osud. Vskutku to byly kdysi romantické začátky a Františkovy vědomosti o historii města a poutavé příběhy, vyčtené z literatury faktu, které barvitě vyprávěl, ji zpočátku k němu přitahovaly. Nemohl tušit, že se na ni usmálo štěstí v podobě jediného tiketu, který našla před týdnem na poště, a hned z hecu bez rozmyšlení ho vyplnila. Nemohl tušit, že si prožila malé dobrodružství, které se jí jako zakuklený červ uhnízdilo v poblázněné hlavě.

Ještě toho dne ulehl v horečkách a každou chvíli ho v jeho blouznění navštěvovaly všechny ty poničené předměty, strojky, figurky a hudební nástroje, kterým něco odebral. Zjevovaly se mu jako armáda invalidů, která se vzbouřila a znovu a znovu si všechno sama dává do původního stavu. Jenom proto, aby byly ku prodeji, a tudíž Františkovi zůstaly jen ty, o které nemá zájem.

Například starý buben bez blány, nemocniční věšák, bronzový Lenin nebo vojenský ešus.

Růžena se vrátila po odpolední směně dost pozdě, a když uviděla zbědovaného manžela blouznícího v horečkách, uvařila mu mlčky slepičí bujon. Nemluvili spolu celý víkend a v pondělí se zlomený František namáhavě navrátil do života.

* * *

„Dobrý den, čím posloužím?“ oslovil dobře vypadajícího atleta, na kterého upozornil námořnický zvon nad vstupními dveřmi do krámku. Muž, o kterém nemohl František tušit, že je oním únoscem jeho opilé Růženky, tu stál před ním v celé své kráse. Ani on neměl zdání, s kým se dává do řeči.

„Nevzal byste mi do frcu tyhle starý cibule?“ opatrně položil na pult pozlacené staré kapesní hodinky.

„Máte to tady moc pěkný. Samý nezvyklý věci, co už se dneska nevidí. Tak co? Berete?“

„Jak vidíte, pane,“ usmíval se František, „starý věci tu mají azyl. Ty hodinky vám mohu vzít jenom do komise. Řekněte, na kolik si je ceníte, a já je zkusím prodat. Rabat je deset procent. Jinde by vás možná vyplatili hned, ale podle mě to chce trpělivost.“ Chvíli se zamyslel a hodinky si důkladně prohlédl proti světlu.

„No, jak myslíte.“ A položil je něžně na pult.

„Tak jo. Dám na vás. Nějak si poradím.“ Dohodli cenu a návštěvník už byl na odchodu, když si všiml zvětšeniny fotografie pořízené na loňské oslavě svazu vetešníků.

„Pěkná fotka,“ ukázal na kolorovaný dvojportrét. Netušil, že mu osud takhle nahraje.

„Ano, to jsem já s mojí Růženkou.“ František nedal na sobě znát, že mají s Růženkou zrovna tichou domácnost, a ten druhý si nechal pro sebe, že už ji viděl ve spodním prádle ve své posteli. V žádném případě nechtěl zahodit šanci, která se nečekaně naskytla. A protože Růžena i v něm zanechala lechtivou vzpomínku, rozhodl se, že mu tentokrát neunikne. Nenápadně pak sledoval Františka, který se po setmění vracel domů.

* * *

„To jste vy?“ Růžena vyvalila oči na Rudu, který jí zastoupil cestu poté, co ji celé odpoledne sledoval na hektických nákupech po luxusních obchodech.

Byl zase čtvrtek a Růžena potřebovala udělat na holky dojem. Rudův zájem ji potěšil. Domluvili si rande v inkriminovaném baru, jakmile se s holkama rozejdou. „Tak vy jste mě sledoval?“ koketovala Růžena, když se v baru uvelebili do kouta za sloupem, aby nebyli na ráně. Fešák Ruda objednal Kubánský koktejl.

„Nebýt kníčemáků, asi bych tě už nenašel,“ navázal na minule započaté tykání a popsal příhodu ve vetešnictví. „Vy jste – ty ses viděl s mým mužem?“

„Počkal jsem si, až půjde domů, a potom už to byla hračka,“ přiznal se a pobaveně si ji prohlížel.

„Asi na tebe udělal dojem, že?“ nejistě prohodila.

„Je to milej chlapík. Já jenom nechápu, jak vy dva?“

„Já už dneska taky ne.“

Ruda se raději dál nevyptával. Cítil, že je to jeho šance. Růžena přenechala zbytek večera i následující noc v režii mazáckého Rudy.

* * *

František byl stále vysílený po nemoci a byl čtvrtek. „Růža je dneska s holkama.“ Ani ve snu by ho i přes jejich momentální rozladěnost nenapadlo, že by mohla trávit večer mimo staré zvyky. „Na nějaký flamendrování beztak nemá,“ pousmál se a šel spát. Úsměv by mu určitě zmrznul, kdyby tušil, čeho je Růženka schopná.

* * *

„Co ty vlastně děláš?“ zeptala se, aby řeč nestála.

Ruda típnul cigaretu o pelest postele a nedopalek vrátil do krabičky.

„Nedělám – jsem propuštěnej na podmínku,“ řekl tak nenuceně, jako by bez zájmu škrábal psa za uchem. „Něco si hledám, ale bude to těžký. Vraha jen tak nezaměstnaj.“

Růžena cítila, jak se jí v těle zastavil čas. Nebyla schopna pořádně vydechnout. „Ty jsi někoho – za...“

„Zabil a vlastně nezabil – manžela jedný mý známosti.“

„Ježíši Kriste! Co já to přitahuju za lidi!?“ vyjekla Růžena a vyskočila z pelechu s omotanou přikrývkou kolem těla. „Proč zrovna já? Dej mi cigaretu.“

„Ty kouříš?“

„Proboha, jak jsem se mohla takhle zahodit?“ zhroutila se do křesla pořád ještě omotaná přikrývkou. Ruda vstal, nabídl jí zapálenou cigaretu. Růžena to po létech zkusila a začala se dusit.

„Klidně ti to vysvětlím. Byl jsem v tom nevinně. Pitomá náhoda,“ snažil se ji Ruda uklidnit a rovnou se pustil do převyprávění příběhu, který si už sám tisíckrát přemlel.

„Šlo o nerovnou rvačku s manželem, kterej vystopoval svoji nevěrnou ženu právě tady a zrovna v tom nejlepším. Nešťastnou náhodou zakopl o elektrickou šňůru od stolní lampičky a prolít oknem z pátého patra rovnou na tramvaj.“

„Musím pryč,“ řekla Růžena rozčarovaně. Co nejrychleji se oblékla. Když vzala za kliku, uchopil ji Ruda kolem pasu a pevně k sobě přitiskl.

„Nechoď. Vážně jsem za to nemoh. S tebou je to něco jinýho.“

Růženě se dělalo zle. Představovala si, jak tím oknem prolétl její František. Sedla si u zdi na bobek a silně se rozplakala.

* * *

Té samé noci František tušil, že něco nehraje. Růžena se nevrátila a únava jej osvobodila od zbytečného přemítání s upřeným pohledem do stropu. Konečně usnul. Býval by určitě celou noc raději v bolestných úvahách probděl, protože to, co mu připravily nezvané sny, se podobalo živému očistci. Ožili všichni do jednoho. Každičký kníčemák se hlásil k životu, ať zmrzačený či nikoliv.

„Bando! Dneska si to beru na povel!“ zavelela hadrová loutka kaprála ve stejnokroji napoleonské armády a hodila si přes rameno Františkem schválně odstraněnou předovku s bajonetem.

„Každý si najděte ten svůj ztracený, uklizený nebo odhozený kus sebe a slibuju vám, že dnes jsme si to nechali líbit naposled!“

Kaprál vybízel poškozené, nefungující kolegy, co už neměli kvůli Františkově zvrácené zálibě žádnou šanci podívat se ještě někam do světa, aby se konečně vzchopili. Nastal nevídaný zmatek a shon všech těch naštvaných nepoužitelných udělátek. Řadila se pěkně před kaprálem. Bubeníček, který si našel svoje paličky, kolombína, která už opět mohla tančit na nalezeném taburetku, kafemlejnek s funkční kličkou, cínový vozataj se zapřaženým čtyřspřežím, pravá turecká vodní dýmka i s Turkem, který se na ni dva roky těšil na druhém konci police. A také plechová sanitka, která už zase zběsile houkala. Starý hrací automat ze střelnice nastartoval známou odrhovačku a všichni se pustili do zběsilého tance.

„Ne! Ne, už dost!“ křičel František ze spaní, když se na něho všechny ty ve snu probuzené předměty začaly sápat. „Já to tak nemyslel! Vždyť já vás mám všechny rád!“ oháněl se kolem sebe. Nejvíce ho zlobila dětská helikoptéra na klíček, která ho nemilosrdně dloubala do víček, až je konečně otevřel. Vytřeštěně zíral do tmy. Dech se mu citelně úžil a pot mu stékal po čele. Neměl pomyšlení ani chuť pídit se po důvodu Růženčiny nepřítomnosti. Potmě si oblékl kabát přes pyžamo a uháněl do krámku. Všude bylo ticho, jaké dovede být jen hluboko nad ránem. Vytáhl co nejopatrněji roletu, aby nevzbudil okolní spáče.

Té noci se v krámku svítilo až do rozbřesku. Nejprve spravil hrací automat, aby mu při napravování svých hříchů nebylo smutno. Protože věděl o každé součástce nebo náhradním kousku, které kníčemákům chyběly, netrvalo mu zas tak dlouho, než všechno, co s láskou poničil, urychleně vrátil do původního stavu. Bohužel neměl chybějící šachové figurky nebo další dírky do knoflíků, ale ty už v takovém stavu přišly.

Za rozbřesku naaranžoval všechny napravené kuriozity ve výloze tak, aby nalákaly co nejvíce zájemců, a pak si uvědomil, že je tu celou dobu jen v pyžamu. Plán měl jasný, jenom se potřeboval dostat co nejrychleji domů. Teď si teprve všiml, že byl stále ještě naboso. Ranním chodcům byl lhostejný. Taková už je doba, kterou František dávno zaspal.

* * *

„Kde jsi byl?“ zeptala se Růžena, aniž by potřebovala znát jakoukoliv odpověď po tom, co sama zažila. František neřekl ani slovo. Potutelně se usmíval. Pečlivě se oholil, vykoupal a ze skříně vyndal svůj jediný, tzv. Božohodový tvíďák. Kravatu měl také jenom jednu. Když byl hotov i s naleštěnými polobotkami, konečně promluvil. „Jdu prodávat,“ oznámil slavnostně a naklonil se k Růženě, která ještě nestačila údivem vylézt z pelechu. „A jestli mi chceš něco povědět, tak přijď za mnou do kvelbu.“ Otočil se a hrdě odešel.

Bylo tu najednou nečekané ticho, jaké Růžena dosud nikdy nepoznala. Byla tu překvapivě až příliš sama. Ještě chvíli nehybně ležela a před očima se jí promítal vybledlý příběh, který spolu s Františkem prožívali.

Kvůli mimoděložnímu těhotenství a následnému zákroku už nebyla naděje znovu otěhotnět. Jejich romantický svět se rozplynul. Stereotyp ukrajoval další léta.

Zaostřila unavený pohled na ohmatanou knížku na Františkově nočním stolku. Byla tam už nějaký čas, ale Růžena jí nikdy nevěnovala pozornost. Asi proto, že nápis byl anglicky. CATALOG OF FANTASTIC THINGS, přečetla si nahlas. Věděla, že František anglicky neumí, a zvědavě v ní zalistovala. Okamžitě pochopila, v čem je její vzácnost. Byla plná kníčemáků. „Takže za to může tenhle Jacques Carelman,“ překoktala si autora fantastických kreseb. A když uviděla konvici, co má ucho i hubičku na stejné straně, musela se zasmát. Z knížky vypadla složená mapa a na ní zakroužkované místo v daleké Francii. Chvíli nic nechápala. Pak se jí vyjasnila tvář.

* * *

VŠE ZA JEDNOTNOU CENU 100 KČ, hlásal nápis ve výkladu a František nestačil prodávat. Toho dne bylo zájemců o starou veteš víc než za celou dobu existence krámku.

„Já bych si prosila támhle tu fotografii,“ ukázala žena na podobiznu na zdi. František sebou trhnul.

„Růženo?“ polknul naprázdno a dál ze sebe nic nevypravil. V úžasu hleděl do usměvavé tváře své vlastní ženy. „Řekl jsi, abych za tebou přišla, když ti budu chtít něco říct. Tak to tady pro dnešek zavři a já ti všechno povím.“

František ještě narychlo prodal plechové housle a konečně s Růženou osaměli. Růžena šetřila pravdou a přiznala se jen k nevinné části nedávno prožitých večírků. Zadívala se na Františka, kterého poslední dobou už moc nevnímala. Není zas tak k zahození, řekla si a představila si ho bez těch malých kulatých brýlí a stejně kulatého bříška.

„Našla jsem tu mapu,“ řekla významně. „Tu v té knize, jak sis tam načmáral poznámky o Paříži a výstavě toho pána Carelmana.“

„Karelmana,“ opravil ji František.

„To je fuk,“ nedala se Růžena a sedla si efektně na kraj pultu s nohou přes nohu. Zatvářila se tajemně a pak mu vyklopila příběh o nalezeném tiketu. Slezla z pultu a sáhla významně do kabelky. Okázale vytasila narychlo zakoupené letenky do Paříže a pak pokračovala ve vyjmenovávání všech změn, které je čekají.

„A tyhle brejle taky vyměníš,“ zakončila kulometnou dávku nových pokynů.

Svědomí je zkrátka veliký manipulátor.

„My pojedeme do Paříže? Na Carelmanovu výstavu?“ spráskl František ruce. „To je snad...“

„Splněný sen,“ dopověděla Růžena a toho večera si měli oba ještě mnoho co vysvětlovat.

Uběhl nějaký čas. Růžena si pořídila novou kuchyň a kostým od Diora a František konečně uviděl výstavu fantastických zbytečností na vlastní oči.

* * *

Možná že Růžena nezapomněla na svého gangstera a je nasnadě, že Františkovi se stýskalo po kníčemácích. Konečně každý má nárok na trochu toho svého tajemství. Čím se momentálně zabývají a jestli jim to opravdu klape, to nikdo neví.

Zajímavější je osud dalších majitelů starého vetešnictví, nad nímž stále visí původní nápis: KNÍČEMÁCI. Konkrétně jde o jakousi partu budižkničemů, kteří se nechali tímto nápisem inspirovat a založili novou stranu, které konečně každý slušný občan ochotně dá svůj hlas. Něco tak sebekritického a na nic si nehrajícího ještě nikdy nikdo nezažil.

A tak se KNÍČEMÁCI dostali do parlamentu a prudí tam dodnes.

Na Františka s Růženou všichni časem zapomenou, ale na kníčemáky těžko. Jsou tu všude kolem nás – a navěky.

Table of Contents

Kníčemáci