Narozen o půlnoci – Dračí znamení

(ukážka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Narozen o půlnoci – Dračí znamení – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1. kapitola

Artur stepoval před ložnicí a čekal, až ho pustí dovnitř. Hodiny odbíjely půl dvanáctou večer, měsíc byl v úplňku. Jen těžko by mohl v této chvíli skrývat svou ohromnou nervozitu. Každou chvilku si utřel zpocené čelo a dlouze se zadíval na zaprášené hodiny, které mu připomněly, že by měl pěkně vyčinit služce, která je už dlouho neutírala. To ale teď nebylo podstatné, musel přemýšlet nad jinými věcmi. Co by se asi stalo, kdyby to nevyšlo? Na to nechtěl raději ani pomyslet. On i jeho žena Mary by museli opustit město. Ihned. Bloudili by potom spolu lesy jako dva vyděděnci a pokoušeli se přežít. Přišli by o všechen svůj majetek. O vyhlášenou hospodu. O přepychový dům. O všechny ty nastřádané peníze, na kterých Artur tak lpěl. Přišli by o ně. Hrozná představa. I když pořád lepší přijít o peníze než o hlavu. Při této představě se otřásl a znovu pohlédl na hodiny. Za patnáct minut bude půlnoc. Ještě nikdy nebyl tak vyděšený.

„Prosím,“ modlil se, „rychle!“

Nervózně si prohrábnul tmavohnědé vlasy. Jako by nestačilo, že už takhle je jejich rodina divná. Všichni ve městě si na ně ukazují prstem a ptají se, kde že to sehnali tak velké bohatství. Vždycky si jen řekl, že mu závidí, ale teprve teď mu docházelo, že ani on to vlastně neví. Jak Mary vlastně sehnala tu prosperující hospodu? Snad ne nějakým nepoctivým způsobem. Kdyby se to teď pokazilo, určitě se přihlásí někdo s dobře promyšlenou lží, jak ho okradli, stejně jako spoustu dalších lidí. Že by to nebyla pravda? A koho to zajímá? Jestli se to pokazí, až do smrti budou považováni za pekelné stvůry. Po zbytek života kolem nich budou chodit lidé se skloněnou hlavou, aby je neuhranuli. Tohle by lidumilná Mary nepřežila. Jedinou útěchou by jí bylo, že by tento život neměl dlouhého trvání. Pověsili by je, to je jisté. Artur opravdu nechtěl skončit na šibenici a už vůbec nechtěl, aby tam skončila Mary. Svou ženu nade všechno miloval, stejně jako peníze. Bavilo ho utrácet je pro ni. Kupovat jí stále a stále nové šaty, šperky nebo jen krásné květiny. Rozmazloval ji, protože byl pyšný na to, že zrovna ona je jeho ženou. Nikdo jiný nemá to, co má on. Krásnou, chytrou, bohatou manželku. Možná až moc hodnou. Nelíbilo se mu, jak moc jí záleží na jiných lidech. To její slitování! K čemu to je?

Zbývá jim pět minut. To je pořád dlouhá doba. Pořád ještě může být všechno v pořádku. Budou velká šťastná rodina, tak jak si to Mary vždy přála. On po tom až tak moc netoužil, ale co by pro ni neudělal? Pro anděla uděláte cokoliv a Mary tím andělem jistojistě byla.

Čtyři minuty. Artur sám sebe přistihl, jak si okusuje nehty. Okamžitě si strčil ruce do kapes, aby si je z nervozity neokousal úplně. To by nevypadalo dobře a on musel vypadat dobře za každé situace. Musí se uklidnit nějakým méně neestetickým způsobem.

Ne, říkal si neustále, mě se tohle netýká. Nás se tohle netýká. Není důvod k nervozitě, chlácholil sám sebe. Kolika rodinám se tohle může stát? Jedné z tisíce? Možná i z milionu, tak proč by tohle prokletí padlo zrovna na ně?

Poslední tři minuty.

„Honem,“ šeptal si sám pro sebe. Tohle se mu přestávalo líbit. Jak dlouho to ještě může trvat?

Dvě vražedně dlouhé minuty. Artur pomalu začal propadat panice. Tohle prostě nemůže stihnout.

Jedna jediná minuta, posledních šedesát vteřin.

Tak dobře, pátek třináctého už nestihneme, což je vlastně dobře, alespoň si na tebe nebudou dovolovat pověrčivci, zkusme tu sobotu čtrnáctého, čtyři minuty po půlnoci. To je hezký čas, ne? Hlavně ať tě nenapadne narodit se teď, přemlouval malého človíčka skrz dveře. Jenže poručte nenarozenému miminku!

„Bim, bam,“ ozvalo se z kostelní věže. Ve stejnou chvíli zaslechl dětský křik.

„Ale ne!“ leknul se a vpadl do dveří. Jedna z porodních sester na něj upínala tyrkysové oči, mezitím co ta druhá jí se zlověstným úsměvem podávala novorozence. On si jich ale nevšímal. Jediné, co ho v tuhle chvíli zajímalo, byla Mary. Ležela na zakrvácené posteli a těžce oddechovala. Artur se k ní okamžitě vrhnul.

„Utíkejte, honem,“ šeptala. Mary se sice nedívala přímo na svého muže, ale on si i tak vyložil, že tato prosba je určena jen a jen jemu. Komu také jinému?

„Prosím, neumírej!“ žadonil. Nemohl by přijít o to jediné, co ho drželo při životě. Jak teď, v téhle situaci, kdy mu Mary pevně svírala ruku a pomalu odcházela na lepší místo, proklínal všechno zlato světa, když věděl, že jim nepomůže. Mary z něj udělala lepšího člověka.

„Lepší umřít tady než pod rukama kata,“ hluboce se nadechla, jako by se bála, že na další nádech jí již nepostačí její rychle ubývající síly. Nepředstavovala si, že bude jednou tak silně pociťovat, že z ní prchá život.

„Utečeme spolu,“ utěšoval ji Artur. Mluvil na ni ještě pár minut a pečlivě sledoval, zda ho ještě vnímá. Jestli je pořád s ním.

„Zachraňte se, utečte, běžte už,“ šeptala stále.

„Zůstaneme spolu. Až na věky. Ty nesmíš zemřít, rozumíš? Slíbila jsi mi u oltáře, že se mnou zůstaneš. Že budeme pořád spolu. V dobrém i ve zlém. Ve zdraví i nemoci, v bohatství i chudobě, dokud…“ Cítil, jak mu slzí oči. Teď nemělo smysl hrát si na nelítostného muže. Právě přicházel o to nejdůležitější ve svém životě.

„Dokud nás smrt nerozdělí,“ zarývala se mu nehty do kůže, což ho jakýmsi způsobem uklidňovalo. Pořád cítil její přítomnost. Pořád to byla ona, jeho milující žena. Snažil se nemyslet na to, že mu právě začíná z ruky téct krev. Myslel na to, že její překvapivě silný stisk nepolevuje, což bylo přece jen znamení, že stále žije.

„Ano, dokud nás smrt nerozdělí,“ přikyvoval.

„Prostě utečte!“ poručila mu. Již cítila, jak se jí smrt dotýká.

Tvůj konec je blízko, blíž než si myslíš, zněl jí v hlavě ten děsivý hlas.

„Jenže nás smrt nerozdělí, alespoň ne teď,“ ujišťoval ji.

„Běžte, Arture, běžte! Zachraňte se a hlavně zachraňte Gabriela!“ zakřičela jen, co jí její tělo dovolilo, doufajíc, že ji snad poslechne. Jenže to již nezjistila. Křikem vypotřebovala ten zbytek vzduchu, co jí zbýval v plících. Chtěla se ještě nadechnout, jenže to už nešlo. Najednou povolila všechna ta palčivá bolest. Vše kolem ní zmizelo. Jako by ji pohltila nicota a ona nevěděla, co bude dál.

„Mary? Mary!“ zatřásl s ní Artur, ale žádný význam to nemělo. Čerstvý otec, ale také vdovec, sevřel její bezvládnou ruku v té své. Z očí mu tekly slzy a dopadaly na zakrvácenou deku. Přišel o ni. O nejcennější poklad, jaký kdy měl. K čemu mu teď byly zlaťáky, když neměl nikoho, pro koho by je utrácel? Co teď nahradí to prázdno v jeho srdci?

„Tak co uděláte, tatínku?“ zeptala se mladá žena s jasně zelenýma očima, které ho probodávaly zlým pohledem, laskajíc jeho syna po vlasech. Teprve teď Arturovi došlo, v jakém je nebezpečí. Na to malé monstrum by zapomněl, nebýt jeho hlasitého křiku.

„Zaplatím vám, když se ho zbavíte a pomlčíte před hrabětem,“ navrhnul. Plačící dítě pro něj byla jen věc, která zkazila jeho dokonalý život.

„Jsme povinny nahlásit hraběti, když se narodí nějaké dítě o půlnoci z pátku třináctého. Obzvlášť při úplňku,“ řekla žena chladně. Další mladá žena do ní udiveně strčila.

„Meliso, co to zase hraješ za hru?“ zašeptala blondýnka s očima jako mořská hladina takovým zvláštním tajemným přízvukem.

„Kolikpak vám hrabě zaplatí?“ zeptal se jízlivě. Najednou jako by zapomněl na svou ženu, která právě zemřela, zase začal mluvit o penězích. To byla věc, která mu byla nejbližší, i v těchto těžkých chvílích.

„Nezaplatí nám nic, ale my složily přísahu,“ oznámila mu znovu zelenooká kráska, co tak pevně svírala v náručí ten nástroj zkázy. Blondýnka sledovala s otevřenou pusou její rudé pohybující se rty, jako by nechápala, o čem mluví. Artur však byl přesvědčen, že ten vyděšený výraz pouze hraje.

Mrcha jedna, takhle zneužívat čerstvého vdovce! Určitě jí jde jenom o mé peníze, myslí si, že je všechny dostane. Tak ať! Stejně mi už na nich tolik nezáleží, říkal si v duchu.

„Prodám svou hospodu a peníze rozdělím mezi vás dvě, souhlasíte?“ nenechal se odbýt. Uplácet, to je jeho poslední naděje. Pořád ještě může žít slušný život. Nechat nebohou Mary pohřbít a sám si žít v bohatství. Rok držet smutek a pak si najít jinou ženu. Mary by si jistě přála, aby si ještě někoho našel. A proč taky ne? Vždyť mu nebylo ani třicet! Byl tak sobecký, ale v tu chvíli mu to ani nepřišlo.

„Ne,“ zavrtěla hlavou zelenooká žena a pohodila rezavými vlasy.

„Ale no tak, budete bohaté! Přece se nenecháte prosit, když vám strkám své peníze pod nos!“ přesvědčoval ji stále.

„Netoužíme po bohatství,“ odporovala mu, mezitím co ta druhá poklekla před mrtvou Mary a zatlačila jí oči. Teď už si byl Artur jist, že to na něj hraje.

„Proč ne? Chcete víc? Řekněte si, co chcete, já už vážně nevím!“ nechápal, o co se ty dvě ženy snaží. Hrají si s ním jako kočky s myší. Chtějí něco jiného než peníze? Ale o co jiného by mohly stát? On sám rozhazoval peníze oknem, žil si na zdejší poměry jako král. Jenže mu stále víc a víc docházelo, že si za zlaťáky nemůže koupit všechno. Teď by si nejvíce přál, aby mohl vrátit čas… Žádné problémy, jen on a jeho Mary, ne nějaká náhražka, jen jeho žena, kterou nadevše miloval, víc než cokoli na světě. Jenže čas vrátit nejde, ať se člověk snaží sebevíc, a proto zase myslel jen sám na sebe. Moc dobře si uvědomoval, že jen a jen ona z něj dělala člověka, který bral alespoň minimum ohledu na ostatní, že než ji potkal, jen všemi pohrdal. A teď, když mu ji bůh vzal, nemyslel na to, že by mohl dál zůstat dobrým člověkem. Už nikdy, od teď to bude on, ne nějaký převlek hodného boháče, co čas od času dá žebrákovi nějakou tu almužnu. Jedině on může přežít a vyklouznout z toho. Ne, toho dobráka pověsí na šibenici, ale jeho, jeho nikdy nechytnou.

„Vážně, představte si, jak byste vypadaly v saténu a krajkách! Ve smaragdech a rubínech! S perlami na krku! Každý by se za vámi otočil!“ lákal je.

Ženy mu už neodpověděly. Zelenooká předala dítě do rukou blondýny a přiblížila se k němu.

„Hra skončila, Arture, teď začíná opravdové zlo,“ zašeptala mu a s falešným úsměvem na tváři odkráčela z pokoje. Artur přemýšlel, proč ji nezadržel? Vždyť právě teď jistě půjde za hrabětem a poví mu, že to on je otcem nestvůry a že jeho má zabít.

„Arture?“ zaslechnul ještě slabý hlas.

„Co je? Rozmyslela jste si to?“ vyštěknul na blonďatou ženu.

„Ona to neudělá. Jen s vámi hraje hru. Je bezcitná, ale nikam nepůjde, ani já ne,“ slíbila mu.

„Proč mám pocit, že se stane úplně přesný opak? Hra skončila, sama to řekla,“ odfrknul si.

„Dokažte, že jste dobrý člověk, a já nedovolím, aby vám někdo ublížil. Jen vás prosím, neudělejte žádnou hloupost,“ řekla a pak vyběhla rychle ven z pokoje. A on zůstal sám s mrtvou Mary a dítětem, které mu brzy přinese smrt. Věděl, že musí jednat. I když mu ta blondýna slíbila, že to neudělají, on moc dobře věděl, co nastane. Ty dvě porodní sestry teď půjdou za hrabětem a ten vydá do hodiny příkaz, aby ho zatkli. Musí zmizet dřív, než se tak stane. Rychle běžel do své ložnice, popadl vak, naházel do něj šperky, které vlastnila jeho rodina už celá staletí, a ze sejfu vzal dědictví po Mariině otci. Tolik peněz by mu mohlo vystačit alespoň na tři roky. Vyběhnul z domu, kde už na něj čekal osedlaný kůň, naložený dalšími vaky s jídlem. Dal si ho osedlat již před hodinou, jen tak pro jistotu. Vedle něj byla přivázaná Maryina krásná bílá klisna. Artur totiž doufal, že v nejhorším případě utečou společně. Tato vzpomínka mu vehnala slzy do očí.

Zachraňte se a hlavně zachraňte Gabriela, uslyšel tichý hlas ve své hlavě. Poslední věc, co mu řekla před smrtí. Sice nechápal, proč mluvila v množném čísle, ale zato moc dobře věděl, co po něm chtěla. Prostou věc, aby zachránil to monstrum, zlo uvězněné v dětském tělíčku. Proč? Po chvilce mu to však začalo docházet. Chtěla po něm, aby zachránil jejich syna. A on, sobecký hlupák, nesplnil její poslední přání…

Bez rozmýšlení seskočil z koně a hnal se zpět po schodech nahoru.

Jsem úplný blázen, úplný blázen, opakoval si stále.

Mám dokonalou příležitost zachránit si krk a já to neudělám! Jsem vážně úplný blázen, otevíral dveře. Když se konečně dostal zpět do ložnice, zrak mu klesl na její tvář. Tak krásná… bílá kůže, rudé rty a černé vlasy… a přitom neživá.

„Tady to je!“ uslyšel křik. Ztuhla mu krev v žilách. Lehce odhrnul závěsy a spatřil několik vojáků na koních, jak se ženou k jeho domu. Najednou mu přimrzly nohy k podlaze. Nevěděl, co má dělat, nevěděl, kam má jít. Odlepilo ho až dupání po schodech. Vojáci přicházejí, společně se smrtí. Ne, tohle je špatně, tohle se nesmí stát! Musí způsobit paniku, a to rychle. Všimnul si právě dohořívající svíčky a napadl ho šílený plán.

„Promiň, Mary,“ políbil naposled svou ženu na čelo a mrštil svící po dveřích, které okamžitě vzplály. Plameny určitě vyděsí vojáky a on tak získá dobrou příležitost k úniku. Jenže oheň nevyděsil jen je. Malý chlapec se znovu rozbrečel. Artur neohrabaně popadl miminko do náruče. Naneštěstí jakožto nejmladší člen rodiny nebyl v zacházení s dětmi moc dobrý.

„Pššš, tatínek je tady,“ utěšoval ho, zatímco otevíral okno. Požár se začínal rozrůstat a Artur cítil, jak mu olizuje paty. V poslední chvíli přitisknul svého syna k sobě a skočil dolů…

Nesnesitelné horko. Oslepující bolest. Dětský křik. Cítil, jak mu z rukou vytrhávají jeho dítě. Děsivý smích zelenooké ženy. Ucítil také, že ho dvě silné paže zdvihají ze země. Hlas šeptající něco o popravě. Provaz na jeho rukách.

Tohle je konec, pomyslel si, když ucítil něco chladivého. Pokoušel se otevřít oči, ale šlo to velmi špatně. Nakonec se mu to podařilo, ale viděl úplně rozmazaně. Jediné, co postřehl, byla postava ženy, které z rukou vycházela jakási tyrkysově zelená energie.

„Mary?“ zašeptal. Žena se k němu sklonila a přejela mu rukou po obličeji. Bolest ustoupila, stejně jako horko. Jenže už nic neviděl, ani neslyšel. Zemřel snad? Kolem něj se rozprostřela nicota a úplně ho pohltila. Přesně takto si představoval smrt. Již párkrát viděl, jak lidé umírají. Jak pomalu odcházejí kamsi na lepší místo…

Ne, já chci žít! Já musím žít! Kvůli tomu dítěti. Potřebuje mě, zoufale se snažil dostat někam pryč. Přál by si být kdekoliv, jenom ne uvězněný ve tmě.

„Arture!“ uslyšel zpěvavý hlas.

Bože, díky ti, já žiju!

Se strachem otevřel oči. Skláněla se nad ním žena. Povědomá žena.

„Nezabíjejte mě,“ řekl rozklepaným hlasem. Byla to ta porodní sestra. Ta, která ho ujistila, že nedovolí, aby se mu cokoliv stalo. Prý ho ochrání! Teprve teď si drobnou blondýnku pořádně prohlédl. Jak by ho mohla ochránit? Vždyť ta by nebyla schopna ani udržet meč v ruce! Pane bože, ta žena mu slíbila, že zajistí, aby mu nikdo nezkřivil ani vlásek! Tahle žena! To on by měl chránit ji, ne ona jeho. Tedy kdyby se někdy pokoušel o to, někoho chránit. A kdyby se mu chtělo.

Jenže teď si uvědomil, že je asi ve věznici a čeká na svou popravu. Ne, vážně, ona je tady jenom proto, aby si z něj utahovala, jak je hloupý. Jenže pak si vzpomněl na to světlo, které vycházelo z jejích rukou. Ano, určitě to byla ona. Tohle nebyl sen, bylo to skutečné. Stejně tak jako ten smích, to byla ta zelenooká zrzka. Ale tahle žena ji zastavila pomocí nějaké podivné magie. Tak moment, co když je to čarodějnice! Upálí ji a jeho pověsí. Jistě, to dává smysl, teď jsou ve společné cele. Za chvilku přijdou vojáci a odvedou je na popraviště. Ano, přesně tak to jistě bude. Teď je ve věznici.

Rozhlédl se kolem. Tedy jako věznice to kolem něj nevypadalo. Ležel s obvázanou rukou na posteli v malé bílé místnosti.

„Proč bych vás zabíjela? Slíbila jsem vám, že nedovolím, aby se vám cokoliv stalo,“ usmála se, laskavě mu přejela rukou po tváři a uklidňovala ho unavenýma, ale přívětivýma očima.

„Slyšíte, jak hloupě to zní? Vy jste žena,“ zamračil se trochu.

„Máte s tím nějaký problém? To si všichni lidští muži myslí, že ženy jsou jen pro okrasu?“ pustila se do něj. Laskavost byla ta tam a nahradilo ji jakési opovržení.

„Nic ve zlém, ale tak trochu ano. Už jste někdy viděla nějakou ženu chránit muže?“ zasmál se. Představa ozbrojené ženy, která ochranářsky stojí před vyděšeným mužem, byla pro něj neuvěřitelná a také velice vtipná.

„Ano?“ podívala se na něj s nechápavým výrazem ve tváři.

„Vážně? No, tak tedy dobrá, pardon,“ pokrčil rameny. Sice se omluvil, ale o drobné blondýnce si myslel své. Moc slabá, moc malá, moc měkká. Být na jejím místě, nikdy by nevycházel z domu.

„Řeknu vám, že jste mi dal celkem zabrat! Už se na vás sápali ti strašní vojáci a ta zrádkyně k sobě vinula vašeho syna, když jsem tam vtrhla. Naštěstí to dopadlo dobře a já vás oba mohla odnést sem,“ pochlubila se a pyšně zvedla hlavu.

„Odnést?“ vytřeštil na ni oči.

„Čekala bych, že se budete divit míň, když jste manžel Mary… Byl jste,“ polkla. Artur si teprve teď uvědomil, co se vlastně včera stalo. Z toho, že tu již Mary není, měl strašně zlý pocit.

„Nechápu, na co narážíte,“ odkašlal si, aby skryl tu úzkost ve svém hlase.

„Vy doopravdy nevíte nic? Já myslela, že vám třeba něco došlo… No, to je jedno, důležité je, že jste v bezpečí,“ mávla rukou a zahleděla se ven z okna. Artur si zatím pomalu srovnával v hlavě myšlenky a došlo mu, že by měl asi poděkovat. Ať už se včera v noci stalo cokoliv, vděčí jí za svůj život.

„Děkuji vám, že jste mě zachránila, i když nechápu jak ani proč,“ ušklíbnul se.

„Jste dobrý člověk, Arture. Zachránil jste to dítě, i když se zdá být nebezpečné,“ položila mu ruku na rameno. Artur se jí zadíval přímo do očí. Byla to mimořádně krásná žena, nebo možná spíš dívka. Neodvažoval se odhadnout, jak je asi stará. Měla narůžovělou pleť, světlé vlasy a velké modrozelené oči. Vlastně byla pravým opakem jeho milované Mary, takže bylo divné, že se mu docela líbila. Vypadala jako ztělesnění dobra a lásky, ale Artur moc dobře věděl, že zdání klame a možná by se před ní měl mít na pozoru. Pro jistotu. Na druhou stranu by k ní měl být milý a také přátelský, když mu pomohla.

„Jak se vlastně jmenujete?“ musel se zeptat. Potřeboval vědět, jak ji má oslovovat.

„Angela, ale to není důležité. Teď musíme zmizet, hledají vás po celém městě,“ řekla mu, jako by bylo všechno v naprostém pořádku.

„Kam?“ zasmál se nad tou ironií. Věděl, že nemá kam jít.

„Do Dračích skal, a to co nejdříve,“ poradila mu.

„Proč zrovna do Dračích skal? Nechci se nechat zabít drakem!“ protestoval. Kdesi daleko ležely bájné Dračí skály, které znal z různých knih, co přečetl. Jelikož byl velmi pyšný na to, že umí tak dobře číst, měl doma hromadu knih, které si pročítal od rána do večera. O Dračích skalách se v knihách našly zmínky poměrně často. Nejčastěji o pověstném Dračím jezeru. Ano, již název napovídá, že tam žijí ty strašné stvůry, draci. Jsou velicí jak stodola, jejich šupiny tvrdší než kámen, ze chřtánů chrlí strašlivý oheň a jejich krev je jedovatá. Možná jsou to jen povídačky, ale již mockrát lidé přísahali na Písmo svaté, že viděli, jak se nějaké obrovské monstrum vznáší na obloze.

„Vy jste si svého syna asi moc neprohlédl, že? Stejně jako jste moc nekomunikoval se svou ženou!“ Angela dala ruce v bok.

„To opravdu ne, já měl co dělat, abych s ním stihnul utéci! A s Mary jsme si říkali absolutně všechno!“ odvětil jí nabroušeně.

„To vás neomlouvá, už jenom proto, že nebýt mě, tak máte smůlu! A s Mary jste si určitě neříkali všechno, jinak byste tady takhle neseděl a hloupě na mě nekoukal!“ urazila se.

„Tak já se vám tedy velice omlouvám, že jsem své dítě nezačal zkoumat, když jsem podpaloval dveře a skákal z okna,“ ušklíbnul se. O Mary se pro jistotu radši již nezmínil.

„Tento tón si pro příště radši odpusťte!“ rozhněvala se a odešla z pokoje.

Asi jsem to zvoral, pomyslel si Artur a vyškrábal se ven z postele.

„Angelo! Omlouvám se! Už to nikdy neudělám! Ještě jednou děkuju za záchranu života!“ křičel na celý dům. V odpověď mu přišel strašný jekot jeho novorozence.

„Gratuluji, právě jste vzbudil svého syna a možná na sebe upozornil půlku města! Jestli se mi kvůli vám něco stane…“ pohrozila mu prstem a podala mu dítě.

Artur se pořádně podíval na chlapce zabaleného do plenek.

Páni, má můj nos a oči, pomyslel si, nakonec je docela hezký.

„Tohle bude lamač dívčích srdcí, o tom není pochyb. Jen se koukněte na ten obličej, úplně jako já!“ dmul se pýchou. Ano, sice si stále myslel, že to dítě mu vzalo ženu, ale měl radost, že má jeho podobu. Který otec by nebyl rád?

„Děláte si legraci? Vy se díváte, jestli má obličej dokonalý po vás?!“ zlobila se Angela.

„Beru to jako poklonu,“ zazubil se na ni. To už jinak klidná a vyrovnaná Angela nevydržela a ukázala na chlapečkova záda a drobnou ručičku, kterou se natahoval po přívěsku na Arturově krku. Teprve teď si Artur uvědomil, co je to za přívěsek. Dostal ho od Mary, když se brali. On jí dal rubínový náhrdelník po své babičce a ona jemu amulet, který se v jejich rodině dědí.

„Opravdu?“ zasmál se, když mu Mary pokládala přívěsek do ruky.

„Ano, opravdu. Je to možná trochu zvláštní, ale u nás v rodině muži nosí tyto přívěsky. Vždy ho dostane nejstarší syn od svého otce a já chci, abys ho ty jednou pověsil na krk našemu synovi,“ usmála se na něj.

„Budeme mít syna?“ vytřeštil na ni oči.

„Copak ty nechceš miminko?“ zeptala se smutně.

„Jestli ho chceš ty, já ho budu chtít taky,“ tisknul přívěsek v dlani.

„Zatím ho opatruj, dáš mu ho, až přijde čas,“ políbila ho.

Tato vzpomínka v Arturovi vyvolala spoustu emocí. Smutně se podíval na jedinou památku, kterou na Mary měl. Zlatý drak, který vypadal, jako by se proplétal nějakým zvláštním symbolem pěticípé hvězdy. Kdesi zaslechl, že se tomu znaku říká pentagram a používají ho čarodějnice. Od té doby nosíval dárek od své ženy pečlivě schovaný pod košilí.

S obavami se podíval miminku na zádíčka.

„Pane bože!“ leknul se. To, co spatřil, bylo něco mezi mateřským znaménkem a tetováním.

„Proto zabíjí hrabě všechny děti, které se narodí o půlnoci z pátku třináctého. Protože takové děti mají již předem stanovený osud,“ vysvětlila mu Angela.

„Co to znamená?“ prohlížel si malou kresbu na chlapečkově lopatce. Měl na ní znak, který se velmi podobal přívěsku. Ne, to je špatné slovo. Byl přímo identický.

„Co to znamená? Co je to za znak?“ prohlížel si přívěsek.

„Vidíš tady těch pět cípů? Ty představují důležité schopnosti. Sílu, magii, empatii, léčitelství a vyslyšení,“ vysvětlila mu.

„Proč zrovna těchto pět? Nejsou to schopnosti čarodějnic?“ zděsil se.

„Ale kdepak, tohle jsou schopnosti, které jednou bude mít náš syn,“ zasmála se.

„Jak si tím můžeš být tak jistá?“ podezíral ji. Mary se na chvilku zamyslela.

„Zdědí je po tobě,“ řekla trošku nervózně.

„A co ta ještěrka s křídly? Co to znamená?“ zajímal se dál.

„To není okřídlená ještěrka, nýbrž drak,“ trochu se urazila.

„Aha, ale to je přece také špatné znamení,“ upozorňoval ji.

„Kdepak, je to velmi dobré znamení,“ zavrtěla hlavou.

„No dobrá, budu ti tedy věřit,“ zasmál se.

„Ona to věděla, celou dobu věděla, že se tohle našemu synovi objeví na lopatce. Ale neřekla mi nic,“ zašeptal si sám pro sebe. Cítil se nyní tak podvedený a zrazený. Jak jen mohla?! To jí za to nestál? Teprve po chvíli mu došlo, že mu to asi neřekla ze strachu. Tehdy by jí nevěřil a ona to moc dobře věděla.

„Kdo, nebo spíš co, je můj syn? Co to znamená?“ zeptal se roztřeseným hlasem Angely.

„Váš syn je zaříkávač draků, a jestli se nedostanete do tří dnů k Dračím skalám a jezeru, oba zemřete,“ odpověděla mu.

„Oba? Jak to, že oba?“ upřel na ni vyděšeně oči. Celkem ještě chápal, že by mohl zemřít jeho syn, ale proč on?

„Jste jeho otec, Arture. Máte stejnou krev. Vztahuje se to i na vás, stejně jako by se to vztahovalo na Mary, kdyby… však vy víte,“ vzala si dítě zpět do náručí. Malý Gabriel se rozbrečel a rozhazoval nemotorně drobnýma ručičkama, až se miniaturními prstíčky dotkl přívěsku na Arturově krku. Skoro jako by cítil, že tohle po právu náleží jemu.

Artur rychle zasunul dračí amulet, či co to bylo, zpět pod košili, na místo, kam patřil.

Chtěl bys mou jedinou památku na Mary, která kvůli tobě zemřela? Ne, nedám ti to, alespoň ne teď, tisknul ho k srdci.

„Arture, vy se do těch skal dostat musíte, jestli je vám život milý,“ řekla Angela důrazně.

„To je nemožné! Ty bájné Dračí skály leží neznámo kde, uvádí se, že je to více jak měsíc cesty, to bych musel jít ve dne v noci! Za tři dny je nemožné se tam dostat!“ děsil se Artur.

„Jen tak mimochodem, za dva. Celý včerejší den jste prospal. Ale kdo říká, že půjdete pěšky?“ zamrkala tajemně.

„Ani na koni tam nebudu dřív než za měsíc, a to bych musel znát perfektně cestu,“ zanikla v něm všechna naděje.

„A kdo říká, že tam pojedete na koni?“ zasmála se.

„Jak jinak se tam chcete dostat?“ zvednul oči. Angela pohladila chlapce po vláskách a prstem mu začala přejíždět po mateřském znaménku, jako by přemýšlela, co má říct.

„Váš syn by měl umět přivolat draka, Arture.“

„Gabrieli! Máme už jen jeden poslední den a čtyři hodiny! Okamžitě přivolej toho draka!“ křičel Artur na miminko. Malého chlapce však ani nenapadlo dělat cokoliv jiného, než opravdu velmi nahlas výskat. Je to přece velká zábava, ne?

„No tak, ty to přece umíš,“ prosil ho se sepjatýma rukama. Od té doby, co mu Angela vysvětlila, že Gabriel zvládne přivolat draka, nedělal Artur nic jiného, než že novorozence povzbuzoval. Malému chlapci se to ovšem moc nelíbilo. Co po něm chce? Jsou mu teprve dva dny, sotva vidí a už má přivolávat nějakou záhadnou příšeru?

„Nechci nic říkat, ale asi má hlad,“ upozornila ho Angela.

„Nic ve zlém, Angelo, ale co mám dělat? Nakojit ho?“ zabručel a dál křičel na chlapečka.

„Mám tu dětskou lahvičku a převařila jsem kozí mléko,“ řekla mu.

„Nejdřív práce, potom jídlo,“ zavrtěl hlavou.

„Víš, že jsi nemožný otec?“ strčila do něj. Najednou jí nepřišlo trapné tykat mu, i když na tento jeho návrh prvně odmítala přistoupit. Angela nebyla žena, která by padla každému kolem krku a hned se s ním přátelila. Vlastně byla hodně nedůvěřivá. Jednou se spálila a od té doby se odmítala bratříčkovat s kýmkoliv, koho neznala opravdu dobře.

„Vezměte si mě, Angelo, složím vám k nohám modré z nebe,“ klečel u oken bohatý obchodník, kterému se již dlouho líbila. Angela moc dobře věděla, že nebude moct odmítat jeho nabídky donekonečna, ale přijmout je také nemohla. Byl sice milý a velmi hezký, ale nic o něm nevěděla. Co když to je špatný člověk?

„Angelo, já se ti divím, že toho chudáka tak trápíš! Je do tebe zamilovaný až po uši,“ šťouchla do ní loktem její nejbližší přítelkyně, když takhle jednou seděly u ní doma v ložnici a on jí zpíval pod oknem.

„Mary, vůbec ho neznám, nemůžu si ho vzít!“ povzdechla si.

„Vzpomínáš, když o mě takhle bojoval Artur, jak jsi mi radila, ať jsem s ním?“ ušklíbla se Mary a dál vyšívala barevnými nitkami malou peřinku.

„Ano, ale to bylo něco jiného! Artur je dobrý člověk, i když trochu sobecký. O tomhle nic nevím, jen to, že je do mě bláznivě zamilovaný!“ praštila sebou na postel.

„Teď to kvůli tobě budu muset znovu stlát!“ zlobila se na ni Mary a hnala ji zpět na pohovku.

„Omlouvám se,“ špitla.

„Také jsem toho o Arturovi moc nevěděla, a přesto jsem dala na tvou radu. A jak vidíš, dneska jsme dokonalý pár, i přes několik jeho nedostatků,“ pohodila Mary vlasy.

„A dokážeš si představit, že o něj jednou přijdeš? Bude stárnout, až zemře! Lidé jsou tak málo odolní,“ zívla Angela znuděně.

„Nemluv mi o tom! Víš, že se tomu snažím předejít! Ale na druhou stranu, je to výhoda pro tebe! Když zjistíš, že je to špatný člověk, prostě od něj odejdeš, nebo počkáš těch pár let, až umře,“ pokrčila rameny Mary.

„To je kruté,“ zachvěla se Angela. Občas ji její kamarádka trochu děsila.

„Trochu ano,“ uznala Mary.

„Ale co mám dělat?“ žádala o radu.

„Běž za ním a buď stejně šťastná jako já s Arturem,“ vybídla ji. Angela nakonec přikývla.

„Jen si zachraňuju život!“ odsekl Artur. Angela nic neřekla, jen protočila oči a vzala mu chlapce z klína.

„Počkej, vrať mi moje dítě!“ protestoval a sápal se po chlapečkovi.

„Týráš ho a to já nestrpím!“ pohodila vlasy a dala Gabrielovi lahvičku do úst.

„Co bys dělala ty na mém místě?“ obořil se na ni. Angela se jen zahleděla z okna a přemýšlela, co mu odpoví. Při tom si vzpomněla na další důležitý okamžik ve svém nesmírně dlouhém životě.

„Angelo, stále mi říkáš, jak ti je se mnou dobře, tak proč si mě nechceš vzít?“ ptal se jí.

„Nestačí ti, že jsem tady a s tebou?“ zeptala se ho smutně.

„Jistě, jistě, ale já bych tak hrozně moc chtěl být s tebou až do smrti,“ mrknul na ni.

„To já s tebou taky, ale…“

„Jaképak ale? Scházíme se již měsíce, víme o sobě všechno, tak jaképak ale?“ zlobil se.

„Ještě mi dej čas na rozmyšlenou,“ poprosila ho.

„Děkovala bych svému zachránci, že jsem dostala druhou šanci!“ našpulila přísně rty.

„Jo? A kdybys věděla, že za pár hodin už možná nebude nic?“

„Prosím tě, máš ještě hromadu času,“ mávla rukou.

„Hromadu času! Ty říkáš ani ne třiceti hodinám hromada času?“ vztekal se.

„Ano! Buď v klidu, on to zvládne,“ přikývla.

„On to zvládne, on to zvládne. Zatím nezvládl nic!“ trval si na svém.

„Co chceš po dvoudenním dítěti?“ pohladila roztomilé miminko po hlavě. Chvilku by přísahala, že se na ni Gabriel sladce usmál. Jak moc byl roztomilý! Jen Artur si musel stále trvat na svém.

„No přece aby mě zachránil!“

Table of Contents

1. kapitola