Bohové a stvůry

(ukážka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Bohové a stvůry – e-kniha

Copyright © Fragment, 2012

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno dvěma osobám,

bez jejichž podpory a inspirace by tahle kniha nikdy nemohla vzniknout:

mé spisovatelské kolegyni Katrin Taillefer,

která je mou rádkyní,

učitelkou a spřízněnou duší,

a mojí kamarádce Evě Daňkové,

která u sklenky vína rozptýlila moje obavy,

že je zvolené téma nad moje síly…

„Je lépe v mylné naději snít, před sebou čirou temnotu,

nežli budoucnost odhalit, strašlivou poznat jistotu.“

Karel Jaromír Erben

Soubor první:

Výzkum

SLOŽKA A/2003:

V roce 2003 došlo na území Evropy a Spojených států amerických k nejbizarnějším událostem, jaké si jen lidský mozek dokáže představit. Událostem, které nás měly připravit na rok 2012, kdy byl podle mayského kalendáře předpovězen konec světa, jenž se ale nekonal. Udělal snad někdo chybu ve výpočtu? Nastane 21. 12. 2012 jiný den našeho kalendáře? Nastane takový den vůbec někdy?

Toho květnového večera však nic nenasvědčovalo dramatickým událostem, které měly brzy následovat. Vlastně něco ano. Za dvanáct hodin měla mít Emily Farrellová přednášku na Londýnské univerzitě, a ještě neměla zkompletovány všechny podklady!

Nic nemůže být pro přednášejícího horší, než když jsou studenti připravení víc než on, filozofovala, když s papírovými nákupními taškami vycházela ze stanice londýnského metra Marble Arch, odkud to měla domů sotva pět minut. Studenti vycítí krev a pak jsou vedle nich žraloci jako mírumilovné závojnatky! Emily bydlela v malinkaté útulné garsonce ve starém georgiánském domě ve stylové čtvrti Marylebone. K Hyde Parku to měla sotva deset minut a k Muzeu Madame Tussaud osm set metrů.

Emily Farrellová byla sympatická, leč beznadějně tuctová odbarvená zrzka se sošně bílou neopálenou pletí. V pubertě začala bojovat s nadváhou a nyní, v Kristových letech, to vypadalo na těsné vítězství. Narodila se jako jediná dcera zkrachovalé alkoholičky a nespolehlivého proutníka. Vystudovala obor filozofie náboženství na Londýnské univerzitě, kde nyní i pravidelně přednášela. Do třicítky publikovala pět knih na téma ztracené starověké civilizace, těsně po třicítce už jen jednu na téma stěhování sumerských božstev na řecký Olymp. Kromě rodné angličtiny se dorozuměla řecky, turecky a arabsky. Nyní se však marně pokoušela domluvit se svým novým mobilem, který jako na potvoru začal vyzvánět v okamžiku, kdy lovila z kapes svoje klíče, přičemž předváděla pro kolemjdoucí komický tanec se svými taškami. Hergot, zrovna teď! hartusila v duchu, když hovor přijala. „Babi, tak ráda tě slyším! Jak se máš?“

Osmdesátiletá Barbara až z dalekého Essexu moderní technologii očividně holdovala. „Drahoušku, čekám na Skypu už deset minut. Kde se flákáš?“

„Ale babi…“ Emily konečně našla klíče a prošla vstupními dveřmi do domu. „Byla jsem ještě na nákupu.“ Vtom jí jedna taška upadla. „Kruci!“ Sehnula se pro ni.

„Drahoušku,“ pokračovala Barbara sladce, „to chci po tobě moc, když si tě představuju upravenou a elegantní na večeři někde v Aubergine v šarmantní mužské společnosti?“ Aubergine byla kouzelná francouzská restaurace nabízející vybraná evropská jídla. „Nepotřebuju Skype, abych viděla, že jsi uštvaná a umaštěná a v nákupní tašce máš tuňáka pro svou kočku. Oprav mě, pokud se mýlím.“

Emily jako na povel zrudla jak rajče. Ta ženská je snad jasnovidka! „Slibuju, že ho kočce budu servírovat se šampaňským na vysoké stopce.“ Barbara holt měla ráda lidi na úrovni.

„To se ani nezeptáš na Anthonyho?“

Babička a ta její neustálá snaha ji provdat. V Emilyině životě existovali jenom dva muži. Anthony byl jedním z nich. Tohle téma však nehodlala rozebírat na veřejné chodbě. „Babi, zavolám ti za pár minut. Musím si vybalit.“ Zavěsila.

A těsně před jejími dveřmi jí tašky spadly znovu. Tentokrát všechny. Lekla se totiž neznámého muže čekajícího u jejího prahu.

Byl to urostlý podmračený čtyřicátník s ocelovým pohledem a železnými svaly. Měl hluboký kultivovaný baryton, přesto působil jako chlupatý neandrtálec, kterého někdo násilím narval do obleku od Armaniho. „Omlouvám se, že jsem vás vyděsil, miss Farrell,“ pronesl tiše s neidentifikovatelným přízvukem. „Nejsem lupič ani násilník. Vláda mojí země potřebuje vaši pomoc.“

Kantýnská na univerzitě dnes omylem místo žampionů použila lysohlávky! problesklo jí hlavou, když začala sbírat nákup ze země. Asi blouzním. „Jak – Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Neříkal.“ Znělo to definitivně. Z náprsní kapsy vytáhl svoji vizitku se znakem bílé holubice se zelenou ratolestí v zobáku. Kolem ní byl nakreslen vavřín s letopočtem 1960.

Emily se napřímila a vizitku nejistě přijala. „Je v řečtině,“ opáčila vzdorovitě, i když text snadno přečetla: Hakan Terim, osobní bezpečnostní poradce prezidenta Kyperské republiky. Svraštila obočí. Podivnější to snad už být nemůže.

Záhy zjistila, jak moc se mýlila.

Muž jí pomohl sebrat ze země všechny tašky. „Mohu na chvíli dovnitř?“

Nechala ho obtěžkaného taškami jako vánoční stromeček a vytočila na svém mobilu jedno číslo. Jestli si myslíš, panáčku, že volám číslo na tvé vizitce, tak se pěkně pleteš. Volala Sally, mladé recepční na Londýnské univerzitě. „Sall, ahoj, tady Emily, prosím tě, koukla by ses na internet, jaké číslo má kyperská ambasáda v Londýně?“

„7321 4100,” vystřelil ze sebe Hakan Terim jako z kulometu.

O dvacet vteřin později řekla Sally: „7321 4100. Chceš rovnou přepojit?“

„Moc prosím.“ Pořád Hakana provrtávala podezíravým pohledem. Se samolibým zadostiučiněním pozorovala jeho úžas, když plynulou řečtinou mluvila do telefonu. „Kalispera. Tady Emily Farrellová z Londýnské univerzity. Mohla bych se zeptat, zda vám něco říká jméno Hakan Terim, parakalo.“

Operátorka zaváhala. „Dobrý večer. Klidně můžete mluvit anglicky. Myslím, že máte na mysli poradce našeho prezidenta Haritonidese.“

„A – A víte, jak vypadá?“

Operátorka ho dvaceti vybranými slovy věrně popsala. Nakonec sklouzla do důvěrného rozverného tónu: „Na první pohled vypadá jako ten typ, který na rande praští ženu kyjem do hlavy a za vlasy ji odtáhne do svojí jeskyně, ale na Turka je Řecku neobyčejně oddaný a je chytrý jako liška.“

Emily na sucho polkla a doufala, že to Hakan neslyšel. „To by… To by odpovídalo. Děkuju moc a hezkou službu.“ Zavěsila.

Hakan neúspěšně potlačil triumfální úšklebek. „Mohu tedy dál? Nezdržím vás dlouho.“

O deset minut později oba upíjeli černou kávu se smetanou, usazeni v Emilyiných dvou polstrovaných ušácích u imitace krbu. Šedá perská kočka spokojeně vrněla na Emilyině klíně.

„Jak se jmenuje?“ nenuceně začal konverzaci Hakan.

Emily byla pořád ve střehu. „Artemis. Podle římské bohyně lovu.“

Hakan se hlasitě rozesmál. „Vy se mě pořád snažíte nachytat, miss Farrell. Jako byste pořád nevěřila, že jsem Kypřan. Artemis byla samozřejmě řecká bohyně. Jejím římským ekvivalentem byla Diana. A zaštiťovala nejen lov. Artemis byla ochrannou bohyní přírody, mladých dívek a sportu. Zejména lovectví. Tak co, obstál jsem?“

Vtom kočka nečekaně seskočila z jejího klína a vyskočila na klín Hakanův. „Má mě ráda,“ pronesl s chabým náznakem úsměvu. Očividně se neusmíval moc často.

„To mrtvou rybu taky. Jedna věc mě mate.“

Zablýsklo se mu v očích. „Jenom jedna?“

Emily pečlivě volila slova. „Zcela zjevně jste sunnitský muslim z turecké části ostrova. To je kyperský prezident masochista, že zaměstnal Turka? Bez urážky, ale od trojské války uplynulo více než tři tisíce let a jediné, co je na řecko-turecké situaci jiné, je globální oteplování.“

Udusil v sobě smích. Kočka přitom stále zůstávala na jeho klíně. „Prezident Haritonides je velice pokrokový a kosmopolitní. Předně bych vám chtěl vyjádřit hluboký obdiv, jaký náš prezident k vaší práci chová.“

Emily zalapala po dechu. Hlava státu na naší planetě chová obdiv k mojí práci? „To jako vážně?“

„Smrtelně. Obzvlášť ho uchvátila vaše poslední kniha. O stěhování sumerských bohů do Řecka. Pan prezident je velkým zastáncem naší mytologie.“

Emily stále nebyla přesvědčena, že mluví vážně. „Nemyslela jsem to samozřejmě doslova. Například promiskuitní bohyně Afrodita měla předlohu v babylonské Ištaře a ta v sumerské Inanně. A tak dále a tak dále.“

Hakan se zadíval na malinkatý stříbrný krucifix na její hrudi. „Věříte v Boha, miss Farrell?“

Ta slova ji zastihla nepřipravenou. Svého malého talismanu se automaticky dotkla. „Rozhodně nevěřím na neomylného a všemocného staříka se stříbrným plnovousem někde na obláčku. Ale ano, věřím ve vyšší formu existence. Možná božské. Věřím v něco, co lidský mozek nedokáže pochopit, protože to překračuje hranice jeho kapacity. Tedy té, kterou jsme schopni využívat.“ Emily už jako malou holku přímo šokoval jeden novinový článek, ve kterém psali, že člověk je schopen využít tak do deseti procent svého mozku. Maximálně! Proboha, co by člověk dokázal, kdyby využíval svůj mozek celý!

V Hakanových očích se znovu zablýsklo. „A co kdyby mu na pochopení božské existence těchto deset procent bohatě stačilo?“

Ani v těch nejdivočejších snech si Emily nedokázala představit, kam tato konverzace může směřovat. „Obávám se, že vám nerozumím.“

Hakan se zhluboka nadechl. „Nebudu chodit kolem horké kaše. Náš prezident vás tímto zve na náš krásný ostrov.“

„Na Kypr?“ Emily nedokázala skrýt překvapení. „Vy mě zvete na Kypr? Tam jsem už na dovolené byla. Sice je to jeden z posledních rájů na zemi, ale musím s díky odmítnout. Jsem zavalena prací. Zítra…“

„…budete sedět v prezidentském paláci v Nikósii,“ doplnil za ni větu.

Ten člověk je neuvěřitelně samolibý! nevěřila svým uším. „Naše schůzka právě skončila.“

„Prezident předpokládal, že budete takhle reagovat.“ S nenuceností rodilého Angličana vytáhl ze své druhé náprsní kapsy barevnou fotografii formátu A4.

„Nechci to vidět.“ Emily vstala. „Odejděte, prosím.“

I on se postavil a zdůraznil tak ohromný výškový rozdíl mezi nimi. „Věřte, že to chcete vidět.“ Doslova jí papíry strčil do ruky.

Zmateně se znovu pomalu posadila. „Co – Co je to?“

„Nepoznáváte snad písmo?“

Fotografie znázorňovala nějakou starověkou hliněnou destičku. To písmo! To – To není možné! Topografie nesedí. „Pokud mi neřeknete, že tohle je z Iráku, Íránu, Sýrie nebo části Turecka, nikam s vámi nepoletím!“

„Neušlo mi, že jste vyjmenovala dnešní území starověké Mezopotámie. A co když vám řeknu, že je to z Kypru?“

„Potom jste blázen.“

„Nechápu vaše rozhořčení. Copak by to nepotvrzovalo teorii vaší poslední knihy? O sumerské mytologii, která se přetvořila ve starořeckou?“

„Bavili jsme se o bozích, lidové slovesnosti a pohádkách. Ale vy mi ukazujete fotografii hliněné destičky popsané sumerským klínovým písmem. Jak by se na Kypr asi dostala?“

„Někdo ji tam fyzicky přenesl.“ Znělo to naprosto logicky. „Pozorně se podívejte na první odstavec a potom mi ještě jednou řekněte, že se mnou nikam neletíte.“

Emily si teď jasně uvědomovala, proč ji prezident Kypru oslovil. Emily Farrellová byla jedna z pouhé dvoustovky lidí na této planetě, kteří uměli přečíst sumerské klínové písmo. „Rozlišení fotky není dostačující. Moc toho takhle nepřečtu.“

Hakan mlčel. Vyčkával.

Najednou se Emilyino srdce na vteřinu zastavilo. Nemohla popadnout dech a zdi se na ni hroutily. Čtu to správně? Musím se určitě mýlit. Je tam opravdu napsáno…?

„ANUN – NA – KI,“ pronesla skoro posvátně a nozdry se jí přitom rozšířily vzrušením. Pro každého znalce sumerského klínového písma se jedná o magickou formuli, zaklínadlo, které ho dokonale ovládne.

A pohřbí všechno, čemu předtím věřil.

„Nuže?“ zeptal se Hakan. „Jak mi nyní odpovíte?“

Emily k němu pomalu zvedla hlavu. „Doufám, že máte tryskáč.“

***

Kypr je hned po Sicílii a Sardinii třetím největším ostrovem Středozemního moře. Geograficky by měl správně náležet Asii. Z historického a politického hlediska ale bez sebemenší pochybnosti patří k Evropě. Emily, pohodlně usazena v polstrovaných sedadlech luxusního tryskáče Dassault Falcon 7x, navrženého pro dvanáct osob včetně tříčlenné posádky, s rozpětím křídel 26,21 metrů, s maximální rychlostí 953 kilometrů za hodinu, díky ptačí perspektivě zjistila, že ostrovní stát o rozloze 9 251 čtverečných kilometrů je zřetelně rozdělen na tři části: širokou rovinu Mesaórii, v jejímž středu se nachází hlavní město Nikósie, stokilometrovým pohořím na severu Kyrénia a mírnou pahorkatinou přecházející v poloostrov Karpasia na východě.

Hakan ležérně upil z chladivé minerálky značky Perrier a přes okraj skleničky se zadíval na Emily. „Jaké máte zatím dojmy, miss Farrell?“

Seděla přímo naproti němu a nepochybovala o tom, že je zcela špatně a nevhodně oblečena. Byla ráda, že si sbalila svoji příruční kabelku. Na šaty prostě nebyl čas. Měla na sobě pohodlnou bílou halenu s volány a lehkou bavlněnou sukni sahající ke kotníkům. Očividně mě chce ohromit. „Kdyby si naše královna koupila takovouhle soukromou hračku, ministerský předseda by ji majestát nemajestát veřejně zpranýřoval před Buckinghamským palácem.“

Hakan se zhluboka nadechl. „Máte naprostou pravdu. Tenhle módní výstřelek sebral našemu prezidentovi tři body v žebříčku popularity. Čekám, kdy se mě zeptáte na podrobnosti ohledně té hliněné destičky.“

Znovu se dotkla křížku na svém krku. „Po pravdě jsem nečekala, že byste prozradil něco víc.“

„Zkuste to.“

„Tak to zkouším právě teď. Kde jste tu destičku našli?“

„Ty destičky jsme našli v Khirokitíi, kde archeologové nalezli 8500 let staré sídliště o tisíci obyvatelích. Ale naši přední vědci, kteří jistě nejsou tak fundovaní jako ti západní, předpokládají, že jsou samozřejmě mnohem mladší. Tak o tři tisíce let.“

Zalapala po dechu. „Ty destičky? Ono jich je víc než jedna?“

„Je jich pět, myslím.“

Emily nevycházela z úžasu. „Existuje soubor sedmi tabulek známých jako Enuma Elish, Epos stvoření. Jedná se o ucelený sumerský náhled na stvoření vesmíru, planet, bohů a lidí. Jeho vznik se datuje tak 1100 let před naším letopočtem. Počítejte se mnou, aby to bylo jednodušší, je rok 2000. Sídliště na Kypru je staré 8500 let. To je 6500 let před Kristem. Aniž bych chtěla znevažovat odbornost vašich vědců, oni tvrdí, že destičky jsou tak o tři tisíce let mladší než sídliště. Dostali jsme se na rok 3500 let před naším letopočtem. Nevím, jestli to víte, ale to je přibližně ta doba, kdy spatřila světlo světa úplně první civilizace na naší planetě po bájné potopě světa – Sumerové. Pevně doufám, že nevěříte tomu, že by byly ty destičky tak staré. Jako civilizace sama.“

Upil ze sklenice. „A proč ne? Kdyby se vaším názorem řídil Koperník, lidstvo by dodnes věřilo, že je Země placatá na zádech želvy. Myslel jsem, že se mnou jedete proto, abyste hranice svého vědění posunula dál.“

„To ano, ale při vší své skromnosti se pokládám za seriózního vědce.“

Hakan zaváhal. „Co byste mi dokázala říct o Sumerech?“

„Všechno a nic zároveň. Jen málokterý vzestup a zánik civilizace je tak výrazný jako u Sumerů. Jako blesk z čistého nebe se zjevili na území dnešního Iráku 3800 let před naším letopočtem. Jako by přes noc přeskočili všechna stadia historického vývoje: písmo, astronomii, matematiku… Všechno najednou znali a uměli používat. Jak se z čista jasna objevili, tak i zanikli. Zanechali nám ale po sobě velmi podrobný popis své civilizace na hliněných destičkách popsaných klínovým písmem. Ale podotýkám, že mladších než 3800 let před Kristem.“

Hakan přemýšlivě mlčel.

Proto Emily pokračovala: „Já vám dokážu text na těch hliněných destičkách rozluštit, ale nejsem odborník na datování stáří.“

Konečně Hakan promluvil: „I na to jsme mysleli. Pan prezident vytvořil mezinárodní tým odborníků. Máme jednoho archeologa, antropoložku a počítačového génia. A nyní vás. Vedoucí týmu.“

***

Nikósie je posledním rozděleným hlavním městem na světě. Řekové ji nazývají Lefkosia, Turci Lefkosa. Emily se moc líbily staré městské hradby v benátském stylu. Se svými jedenácti vybíhajícími baštami vypadají jako hvězda! pomyslela si okouzleně. Pokaždé, když jela do Řecka nebo jinam na Balkán či na nějaký středomořský ostrov, nemohla se do sytosti nabažit místní atmosféry. Pověstná jižanská pohostinnost se nenásilně mísila s britskou rezervovaností, což byl zcela jistě následek nedávné britské kolonizace. Vzduch byl prosycen mořem, exotickým kořením a lenivým dobrodružstvím.

Šedá limuzína Audi A8 4,2 V8 Quattro právě zaparkovala před bílým prezidentským palácem. Hakan galantně otevřel Emily dveře. Poté co prošla bezpečnostní kontrolou, zanechal ji její průvodce samotnou v přepychové místnosti obložené týkovým dřevem.

Emily zrovna mlčky obdivovala nádherné tapiserie, když vtom se najednou otevřely mohutné mahagonové dveře a dovnitř vstoupila nesourodá a výstřední tříčlenná skupinka. Přerostlá elfka, postižený tlouštík a osudová láska jejího života. Emily trvalo několik vteřin, než její oční nerv přenesl tuhle bizarní podívanou do mozkového centra. Dneska si připadala jako Alenka v říši divů. Nebo spíš Alenka na tripu!

Nehezká vitální šedesátnice se sportovním krátkým sestřihem a postavou skutečně připomínající přerostlou elfku zrovna tlouštíkovi nahlas spílala tvrdým německým přízvukem, přičemž si leštila svoje uzounké brýle na čtení zavěšené na gumičce kolem krku: „To jenom vy, američtí burani, nedokážete pochopit…“ Zaregistrovala Emily a zarazila se. „Verdammt. Tak už nejsem jediná ženská na týhle prapodivný výpravě.“

Mladík při těle procedil mezi zuby: „Nefandi si, Rito.“

„Sklapni, blbečku!“

Emily však vnímala pouze třetího příchozího. Vnímala ho všemi epitely své kůže, která začala tvrdnout a rohovatět. Zdi místnosti na ni začaly najednou padat a kolem sebe měla málo kyslíku. Nemohla se ani pohnout. Byla úplně paralyzovaná. Panebože, takhle určitě vypadá mrtvice! problesklo jí hlavou. „Spyrosi!“ Svůj vlastní hlas nepoznávala a zněl jí cize.

Spyros Stavros byl vysoký šlachovitý čtyřicátník oplývající tmavým balkánským šarmem, nebýt impozantního antického nosu a tvrdých černých očí, byl by až hříšně krásný. Na krku měl jako talisman starou římskou minci na kožené šňůrce. I on se zdál najednou naprosto vyveden z míry. „Emily, tebe – tebe taky povolali?“

„Taky? Povolali? Já… Nechápu…“ Jazyk jí naprosto zdřevěněl. „Ty víš, co se to tady děje?“

Tlouštík hned ožil. „Vy dva se znáte?“ Měl nezaměnitelný americký přízvuk.

Vtom to Emily došlo. Mezinárodní tým odborníků! Antropoložka, počítačový génius a archeolog. Ale proč zrovna Spyros? Najednou dostala na Hakana strašný vztek. I přes to, že se jí v žilách vařila krev, chladnou logikou dospěla k jednoduchému vysvětlení: Protože Spyros je ve svém oboru nejlepší! Prezident povolal ty nejlepší z nejlepších!

„Jo, známe,“ pronesl Spyros pomalu. Očividně mu celá situace byla velice nepříjemná. Rysy jeho ostře řezané tváře zkameněly. I s ním cloumal iracionální vztek. „Proč jsi nezavolala, že sem jedeš?“

„Jak jsem mohla vědět, že tady budeš taky? Jsi přece Řek, ne Kypřan. A Hakan se o tobě nezmínil ani slovem.“

V očích mu zajiskřilo. „Hakan?“

Emily znejistěla. „Pan – Pan Terim. Ten mě sem naverboval.“

„To mě taky,“ ozvala se starší žena. „Ale rozhodně pro mě osobně nepřiletěl. Viděla jsem z okna přistávat letadlo.“

Spyros se najednou vzpamatoval. „Ježíši, promiň. Emily, tohle je Rita Rosenbergová. Doma ve Švýcarsku se těší pověsti nejlepší antropoložky v Evropě. Rito, má… Tohle je Emily Farrellová, specialistka na starověké civilizace.“

Ženy si potřásly rukou. „Já vás znám,“ utrousila Rita. „Četla jsem vaši poslední knihu. Působivá. Naivní, ale působivá.“

„Děkuji,“ usmála se Emily chabě, „jakým druhem antropologie se zabýváte?“

„Biologickou antropologií. Lidským tělem, jeho vývojem a genetikou.“

Emily byla zmatená čím dál víc. Co má tahle žena společného s hliněnými destičkami?

Rita pokračovala: „A tenhle americký hamburger se jmenuje Waldo Wyatt. Ač ho tajně podezírám z Downova syndromu, ve svých osmadvaceti letech se řadí k předním americkým specialistům na telekomunikaci.“

Waldo byla komická obtloustlá figurka s nemoderními brýlemi s kostěnými obroučkami, licousy a kšiltovkou s anglickým nápisem: Jestli se mnou chceš mít sex, usměj se! „Těší mě. Jsem Waldo.“

Podala mu ruku. „Emily.“ S kým to chce prezident proboha telekomunikovat?

Vtom vstoupil do místnosti Hakan. „Tak vidím, že se už všichni znáte. To mě vážně těší. Následujte mě prosím za prezidentem.“

„Počkat!“ zastavila ho v pohybu Emily. „Nebyl jste ke mně upřímný. Proč jste mi neřekl, kdo je oním archeologem? Měla jsem právo to vědět.“

Hakan zaváhal. „Nepřijela byste.“

Jeho upřímnost ji ohromovala. „To máte teda zatraceně pravdu! Ale nebojte, napravím to záhy. Odlétám.“

Spyros se pobaveně usmál. Panebože, ta má vyřídilku! Ani trochu se za ty roky nezměnila! „Emily, myslím, že pan Terim nechtěl…“

Nenechala ho ani domluvit: „Mě vůbec nezajímá, co pan Terim chtěl nebo nechtěl. A ani mě nezajímá, co je na těch pitomých destičkách napsáno. Jediná kartička, které se tady hodlám dotknout, je palubní lístek.“

Hakan jako pravověrný muslim nebyl zvyklý na odpor od ženy. „Miss Farrell, přestaňte se prosím chovat jako puberťačka a následujte mě spolu s ostatními za panem prezidentem. Podle našeho laického odhadu obsahují destičky informaci o lokaci Nibiru a předpokládaný termín jejího návratu. Stačí?“

Všichni kolektivně zatajili dech. Čekali výbuch sopky, jaký dokáže předvést jenom žena, nicméně Emily ohromeně zkrotla jako beránek a mlčky opustila místnost.

Ostatní jen zaraženě přešlapovali na místě. O čem to ten Turek proboha mluvil? Co je Nibiru a jak to, že to slovo mělo na Emily takový vliv?

„Řekne mi už konečně někdo, co se to tady děje?“ dožadoval se vysvětlení Waldo.

Hakan se trpělivě nadechl. „Račte mě prosím následovat a všechno se zavčas dozvíte.“

Když Spyros míjel svého tureckého průvodce, zastavil se. „Mě taky neuvěřitelně rozčiluje,“ ušklíbl se Řek.

Hakan se mu podíval přímo do očí a chladně se ho zeptal: „Tak proč jste si ji bral za ženu?“

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Soubor první: Výzkum

SLOŽKA A/2003:

Soubor druhý: Hon

Soubor třetí: Svatý grál

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: