Horror School

Šílený profesor

(ukážka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Charles Gilman

Horror School – Šílený profesor – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tuto knihu

věnuji Samovi

PRVNÍ

Roberta Arthura obklopovaly samé cizí tváře.

Stál před vchodem do Lovecraftovy základní školy, pozoroval hemžící se žáky a rozhlížel se, jestli uvidí někoho známého. Každý se s někým bavil. Žertovali, smáli se, dělali blbiny. Ale Robert žádnou povědomou tvář nezahlédl.

Začátkem léta došlo k úřednímu přerozdělení městských obvodů. Což v praxi znamenalo, že všichni Robertovi spolužáci mohli i nadále chodit do Franklinovy základní školy v severní části města, jen Robert se nějakou záhadou od nového školního roku stal žákem Lovecraftovy, která se nacházela v jižní části města.

Maminka mu řekla, že se s tím nedá nic dělat, los zkrátka padl na něj.

„Ale bude se ti tam určitě moc líbit,“ slibovala mu. „Ta škola stála několik milionů dolarů. Je úplně nová. Moderní. S bazénem a interaktivními tabulemi a spoustou dalších vymožeností. Nechce se mi věřit, že jsi měl takové štěstí!“

Robert její nadšení příliš nesdílel. Naopak, moc rád by vyměnil bazén a interaktivní tabule za možnost zůstat se svými bývalými spolužáky. Trápila ho spousta věcí: S kým bude sedět na obědě? Co když bude potřebovat, aby mu někdo pomohl otevřít šatní skříňku? Copak sem nechodí nikdo z jeho bývalé školy?

Velká digitální informační tabule umístěná hned u hlavního vchodu hlásala:

MILÍ ŽÁCI, VÍTÁME VÁS!

DOSTAVTE SE NA ATLETICKÝ STADION

K SLAVNOSTNÍMU PŘESTŘIŽENÍ PÁSKY!

Robert by tam asi byl rychleji, kdyby prošel budovou, ale neměl naspěch. Pomalu školu obešel; žasl nad tím, jak rychle tu vyrostla.

Před šesti měsíci tu byla jen zaplevelená pláň plná bodláčí a blátivých louží. Teď tady stála čtyřpodlažní novostavba, nechyběly ani tenisové kurty a baseballové hřiště a všude kolem se zelenal upravený trávník a táhl se, kam až oko dohlédlo.

Když Robert došel na stadion, tribuna už praskala ve švech: zaplnili ji žáci, učitelé, rodiče, novináři – všichni, kdo měli nohy, se museli přijít podívat na slavnostní otevření školního areálu. Tedy všichni kromě Robertovy maminky, která pracovala jako zdravotní sestra v Dunwichské nemocnici a dnes měla ranní směnu. Vlastně skoro vždycky chodila na ranní a odcházela z domu brzy, to Robert ještě spal. Takže se málokdy mohla zúčastnit zahájení školního roku nebo školních výletů pro děti s rodiči. Roberta to někdy mrzelo, ale dnes byl rád. Věděl, že sedět na zahájení školního roku s maminkou by bylo ještě trapnější než trčet tu sám. Všichni ostatní žáci seděli na tribuně se svými kamarády. Robert vyšel asi do poloviny schodů a vmáčkl se na volné místo mezi dvě skupinky rozesmátých dívek. Pokusil se o úsměv, ale žádná z dívek ho neopětovala.

Slavnostní zahájení mezitím začalo. Nejdříve starosta města poděkoval guvernérovi. Pak povstal guvernér a poděkoval odborovému svazu učitelů. Pak povstala skupinka učitelů a poděkovala sdružení rodičů. Načež se zvedla skupina rodičů a s jásotem zdravili ředitelku Slaterovou.

Ta nakonec přistoupila k dlouhé zelené pásce a vyzbrojena velikánskými nůžkami stuhu přestřihla. A přesně v tom okamžiku se obloha zatáhla šedými mraky a v dálce zahřmělo.

To je divné, pomyslel si Robert. Ještě před minutou bylo nádherně a svítilo slunce. A najednou to vypadalo na déšť.

Slavnostní obřad byl naštěstí skoro u konce. O velkolepý závěr se postarala dechová kapela z Dunwichské střední školy. Její členové pochodovali ve slavnostních uniformách přes trávník, trubky zavřeštěly a bubny zavířily, ozvaly se tóny národní hymny.

Robert se ohlédl přes rameno na tribunu, pohledem přejížděl jednotlivé tváře. Odhadoval, že je tam určitě tak čtyři sta žáků. Věděl, že dřív nebo později musí zahlédnout někoho známého.

A taky že zahlédl.

Nic horšího si nemohl přát.

Ne, to ne!

Robert se zas rychle otočil.

Ale pozdě. Dotyčný ho už stačil zahlédnout.

„Hej, Roberte! Jsi to ty? Roberte Arthure?“

Robert nemohl uvěřit své nejčernější smůle. Glenn Torkells? Jediným, koho na téhle škole zná, má být Glenn Torkells? Surovec, který ho už roky šikanuje?

„Roberte! Mluvím s tebou!“

Stoprocentně Glenn Torkells.

Robert se ho snažil ignorovat. Maminka mu vždycky říkala, že si takových kluků nemá všímat a oni mu nakonec dají pokoj. Jo, to určitě.

„Vím, že jsi to ty, Roberte. Mám dost dobrou paměť a nikdy nezapomínám ksichty.“ Robert ucítil, že mu zezadu na krk dopadlo něco slizkého. Sáhl si tam a odloupl to: byla to rozžvýkaná gumová žížalka.

„Otoč se a podívej se na mě.“

Robert věděl, že Glenn dříve či později dosáhne svého. Vždycky toho dosáhl. Tak se tedy otočil a dostal další gumovou žížalkou rovnou do čela.

Glenn se chechtal jak pominutý. „Haha! Zásah!“

Seděl dvě řady za Robertem a vypadal stejně jako na staré škole – jen o něco větší.

Na sobě tutéž khaki bundu a stejně umolousané džíny. Světlé vlasy se mu pořád lepily na čelo, nejspíš si je stříhal sám, navíc tupými nůžkami. Glenn byl odjakživa největší pořízek ze třídy, ale přes prázdniny zas o něco zmohutněl, stal se z něj úplný lamželezo.

„Co chceš?“ zeptal se ho Robert.

Glenn si hodil do pusy gumový bonbon a začal jej žvýkat. „Pokutu,“ řekl. „Naval.“

Robert vzdychl. Glenn na něm vymáhal jakýsi povinný poplatek už na konci páté třídy a pak celou dobu, co chodili do šesté. Byla to jednodolarová pokuta, kterou Robertovi uložil za různé „prohřešky“, například když Robert zakopl, zakoktal se nebo měl na sobě podle jeho názoru ošklivé kalhoty. Glenn si neustále vymýšlel takzvané „zločiny“, kterých se Robert dopouštěl.

Robert se rozhlédl, doufal, že zahlédne nějakého učitele, který by třeba zasáhl. Na bývalé škole se mu to nikdy nestalo, ale napadlo ho, že tady to třeba bude jinak.

Neměl však takové štěstí. Všichni sledovali kapelu pochodující po trávníku. Dívky, které seděly po jeho pravici a levici, si povídaly mezi sebou.

„Tak dělej, Robíku Blbíku,“ otravoval Glenn. „Nebo si myslíš, že jsi tady můj jediný dlužník?“

Maminka mu ráno dala celých pět dolarů na útratu, prý aby si něco koupil pro radost, když slaví první den na nové škole.

Robert vyndal z kapsy dolar a poslal ho Glennovi. Jeho trýznitel však zavrtěl hlavou a zlomyslně se usmál.

„Tady na Lovecraftce to bude dělat dva dolary,“ vysvětlil Glenn. „Nejsme už žádný mimina.“

DRUHÁ

Když kapela dohrála a odpochodovala ze hřiště, ředitelka Slaterová vyzvala žáky, aby si našli svou šatní skříňku a pak se odebrali do svých učeben.

Tribuna se vylidnila a Robert hbitě kličkoval davem, aby měl před Glennem Torkellsem náskok. Všiml si, že se s ním snaží udržet krok nějaká dívka.

Že se na něj dívá.

Byla malá a hubená, v bílém tričku a džínách, a nesla otřískaný skateboard. Tmavé vlasy jí sahaly na ramena a na zápěstích jí cinkala spousta náramků. Usmála se a Robert viděl, že nosí na horních i dolních zubech rovnátka.

„Máš červy ve vlasech,“ řekla.

„Cože?“

„Žížalky. Máš je ve vlasech.“

Robert si tam sáhl a setřásl je. „Díky.“

„Budeš se muset bránit.“

„Bránit?“

„Ty víš komu.“

Robert se začervenal. Není nic trapnějšího, než když vám nějaká sympatická holka radí, že se máte bránit šikaně.

„Jsme s Glennem kamarádi,“ vysvětlil jí rychle. „To je jen taková pitomá hra, dlužím mu totiž od včerejška dva dolary.“

„Mluvil o nějakém poplatku.“

„To je právě součástí té naší hry.“

Robertovi bylo jasné, že mu na to neskočila.

„Jmenuju se Karina,“ představila se. „Karina Ortizová.“

„Robert Arthur.“

„Já vím,“ řekla. „Slyšela jsem, jak se jmenuješ, když se ti posmíval.“

„On se mi neposmíval.“

„Kamarádi si neházejí rozžvýkané gumové žížalky do vlasů,“ řekla. „Byla jsem tam. A všechno jsem viděla.“

„No, možná by ses do toho příště neměla plést.“

Robert ta slova vyřkl důrazněji, než měl v úmyslu. Karina zvedla obě ruce v obranném gestu, jako by se po ní ohnal pěstí. „Hele, dělej, jak myslíš,“ řekla. „Jen se mi zdálo, že potřebuješ kamaráda, to je všechno.“

Položila skateboard na asfalt, jednou nohou se odrazila a rychle ujížděla pryč, bravurně a ladně se vyhýbala ostatním.

Robert si okamžitě přál, aby se jí mohl omluvit a vzít svá slova zpět. Ale pozdě. Karina se k němu zatím jako jediná z téhle školy chovala kamarádsky a on ji za to akorát odehnal.

Šel s ostatními spolužáky po schodech do prvního patra na hlavní chodbu, která se rázem stala pestrou směsicí barev, zvuků a překypovala energií.

Digitální informační tabule tady vystřídaly velké LCD obrazovky, kde jste si mohli přečíst o náboru do fotbalového týmu a zkoušce sboru. Podél stěn se leskly řady kovových šatních skříněk, místo zastaralých kulatých číselníků pro kombinaci čísel měly digitální dotykový displej s deseti tlačítky. Ostatní si už do skříněk ukládali batohy a balíčky s obědem.

Robert zamířil k té svojí – A119 – a vyťukal číselný kód, který mu předtím přišel e-mailem. Každé tlačítko poslušně píplo, když ho stiskl, a pak se dvířka skříňky s tichým pneumatickým zabzučením otevřela.

Z dálky zaslechl dívčí zapištění, ale nevěnoval tomu zvláštní pozornost. Holky v šestém a sedmém ročníku často piští, i když k tomu nemají pádný důvod.

Jeho nová skříňka byla kovovou poličkou rozdělena na dvě nestejné části. Spodní byla vyšší, aby si tam mohl na háček pohodlně pověsit bundu nebo kabát, nahoře byla jen nízká přihrádka s větráním, do níž si bude ukládat sáček s obědem.

Robert se podíval do horní přihrádky a překvapeně zamžikal.

Seděla tam velká bílá krysa a pohybovala čumákem.

Odněkud se ozvalo další holčičí zapištění. A následovalo další a další. Nějaký učitel křikl: „Vraťte se!“ Robert ucítil, že se mu něco otřelo o nohy. Klopýtavě ucouvl, bílá krysa vyskočila ze skříňky a přistála mu na prsou, odrazila se a skočila mu přes rameno.

„Sundejte ji ze mě!“ zaječel někdo.

„Tady je další!“

„Mám ji ve vlasech!“

Robertovi kolem nohou probíhaly další krysy – byly jich desítky, kličkovaly mezi tou spoustou noh v teniskách, cenily zuby, pištěly, vrčely a úprkem se hnaly chodbou.

Robert až dosud vedl vcelku klidný a obyčejný život. Měl stejné zájmy a koníčky jako milion dalších dvanáctiletých kluků. Dny trávil ve škole, večer si psal úkoly a učil se nebo něco dělal na počítači. Dosud nezažil nic takového, co by ho připravilo na hejno zdivočelých krys.

Přesto zachoval klid, i když spolužáci kolem něj poděšeně ječeli.

Věděl, že má dvě možnosti: může pištět a panikařit jako všichni ostatní, nebo vydržet pár vteřin v klidu a doufat, že krysy zamíří k nejbližšímu východu.

Stalo se přesně to druhé. Prchající hejno doběhlo k otevřeným dveřím na konci chodby a vyřinulo se na svěže zelený trávník, kde se hlodavci rozprchli do všech stran. Všichni za nimi zkoprněle hleděli.

„To snad není pravda,“ řekl kluk, který stál vedle Roberta. „Tak oni postaví školu za trilion dolarů a ona je plná krys? Jak je to možné?“

Dobrá otázka, pomyslel si Robert.

Klekl si před skříňku a pozorně si prohlížel vnitřek. Kovové stěny podlážky byly netknuté; nikde žádné škvíry, praskliny nebo díry. Neviděl ani jeden otvor, kterým by se mohla krysa do skříňky protáhnout.

Robert věděl, že chodit do sedmé třídy nebude jen tak, ale tohle bylo absurdní.

TŘETÍ

Bylo to k nevíře, ale nejpodivnější část prvního dne na nové škole Roberta teprve čekala.

Většina učitelů působila velice sympaticky. Učitel dějepisu jim slíbil, že pojedou na výlet do Filadelfie a prohlédnou si tam Muzeum Ústavy Spojených států. Matykář jim předvedl úžasný trik, jak sčítat víceciferná čísla bez kalkulačky, tužky a papíru, prostě jen tak z hlavy. A vůbec, všichni učitelé se chlubili, jaké mimořádné vymoženosti škola nabízí. Tvrdili, že Lovecraftova základní škola je nejekologičtější školou na celém východním pobřeží; budova je z velké části vystavěna z použitého materiálu. Prostě všichni učitelé působili dojmem, že jsou dobří, a hlavně velice hrdí na to, že mohou pracovat ve výborné škole.

Pak nastala hodina biologie.

Robert vešel do učebny a hned si všiml, že vzadu sedí Glenn Torkells. Sklopil hlavu a rychle se usadil do lavice hned u dveří.

Vyučující ještě do třídy nedorazil, ale žáci mohli během čekání obdivovat spoustu věcí: v učebně zaměřené na výuku přírodních věd byly vystavené baňky, kádinky, odměrky a další chemické nádobí; bylo ho tu tolik, že by stačilo na vybavení laboratoře nějakého šíleného alchymisty. Vpředu u katedry stál model kostry člověka v životní velikosti. Podél zadní stěny byla rozmístěna akvária a terária s tropickými rybičkami, ještěrkami, křečkem a dalšími malými zvířaty.

Zvonilo, sedmá hodina začínala a učitel pořád nikde. Robertovi spolužáci se tedy dál mezi sebou bavili, ale mnozí už začínali být trochu netrpěliví. Učitel nikde, něco nebylo v pořádku.

Robert se znovu podíval do rozvrhu.

7. HODINA – BIOLOGIE

KINSKÁ – UČEBNA ČÍSLO 213

Byl ve správné učebně i ve správný čas. Ale kde je paní učitelka Kinská?

Dívka, která seděla vlevo od něj, se k němu otočila. „Myslím, že bys měl zajít do ředitelny,“ navrhla. „Říct jim, že čekáme na vyučujícího.“

„Já?“ podivil se Robert.

„Neposlouchej ji,“ ozvala se dívka po jeho pravici. „Ona ráda komanduje ostatní.“

„To není pravda.“

„Ale je.“

Robert se podíval doleva, pak doprava a ještě jednou. Obě dívky měly světlou pleť a dlouhé zrzavé vlasy. Byly si tak podobné, že mohly být sestry.

Vlastně vypadaly úplně stejně.

„Počkat,“ řekl. „Vy jste…“

„Dvojčata,“ odpověděly jednohlasně, spíš vzdychly, jako by je ta otázka už otravovala.

„Fajn,“ řekl, protože ho nic chytřejšího nenapadlo. „Já se jmenuju Robert.“

Dívky se neobtěžovaly prozradit svá jména.

Vtom se dveře učebny otevřely a Robert vzhlédl, čekal, že uvidí paní učitelku Kinskou.

Místo toho se v nich však objevil starý pán, vysoký a trochu nahrbený, měl na sobě sako a kravatu. Zdálo se, že je překvapený, že před sebou vidí třídu plnou žáků. Pohled jeho chladných modrých očí putoval od lavice k lavici, pozorně si každého prohlédl. Ani nemrkl.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil konečně. Hlas měl sytý, hluboký a takový hladký, jako naleštěné dřevo. „Doufám, že omluvíte mou nedochvilnost.“

Ztěžka došel ke katedře a položil na ni odřenou aktovku. Beze slova se otočil k tabuli, vzal křídu a naškrábal několik poznámek:

Rattus norvegicus

Říše: živočišná

Kmen: Chordata

Třída: Mammalia

Řád: Rodentia

Robert i ostatní spolužáci užasle hleděli. „Prosím!“

Učitel se rychle otočil: „Ano, mladý muži?“

Robert okamžitě zalitoval, že otevřel pusu, ale někdo musel položit otázku, která visela ve vzduchu. „Co je s paní učitelkou Kinskou?“

„Kinská?“ Starý pán si Roberta pozorně prohlížel zpod rozježeného obočí. „Kinská, Kinská. Proč je mi to jméno tak povědomé?“

Robert zvedl papír s rozvrhem. „Tady je napsáno, že má učit sedmou hodinu přírodní vědy. Zde. V učebně číslo 213.“

„Á, ty myslíš paní učitelku, která mě zastupuje! No ovšem! Paní učitelka Kinská patří mezi naše mnohé skvělé učitele, kteří tu suplují. Zastupovala mě, když jsem byl nemocný. Ale jak vidíš, teď už jsem naprosto v pořádku, takže jí tady není potřeba. Jsem profesor Garfield Goyle a biologii vás budu učit já.“

Robert už za svá školní léta pár praštěných učitelů viděl, ale tenhle chlapík z nich byl zdaleka nejpotrhlejší. Profesor se ani nezdržoval zjišťováním docházky. Otočil se hned zase k tabuli a začal kreslit anatomickou stavbu těla krysy. Činil tak velice detailně, takže mu to zabralo skoro deset minut. Kreslil s vervou, razantními tahy a křída se mu několikrát zlomila, jak na ni tlačil.

Když měl obrázek konečně hotový, připsal k jednotlivým částem kostry názvy – kost hrudní, kost lopatková, kost holenní, hrudní obratle…

Jedno z dvojčat zvedlo ruku.

„Prosím, pane učiteli?“

Neotočil se, jen řekl. „Pane profesore.“

„Pane profesore, to bude v písemce?“

„Nerozumím té otázce.“ Pokračoval v popisování obrázku hlavy hlodavce: řezáky, dolní čelist a horní čelist.

„Jestli si to jako máme obkreslit a zapsat.“

Profesoru Goylovi se zase zlomila křída; ulomený kousek ťukl o podlahu.

Otočil se ke třídě, vypadal, že ho to rychlé psaní vyčerpalo.

„Chápu,“ řekl, „že mnohé z vás ten ranní incident vyděsil. To je naprosto pochopitelné. Lidstvo si krysy už dlouhá léta spojuje s nemocemi a špínou. V Evropě ve čtrnáctém století krysy šířily obávanou černou smrt, mor, na který zemřelo asi sto milionů lidí.“ Zasmál se. „Dokážete si to, studenti, představit? Sto milionů lidí? Smetených z povrchu zemského hejnem malých hlodavců? Jsou to opravdu hroziví tvorové! Mnohem nebezpečnější než vypadají!“

Třída na něj vytřeštěně hleděla. Jestli je tímhle chtěl uklidnit, tak se mu to moc nepodařilo.

Goyle přešel k oknu a pohlédl ven. „Nesmíte zapomenout, že před šesti měsíci tu všude byla zemědělská půda. Stromy. Potůčky. Stovky přírodních ekosystémů neviditelných pouhým okem. Ty krysy si tu asi spokojeně žily. Měly potravu, vodu, měly se kde ukrýt, zkrátka měly všechno, co potřebovaly.“ Jeho výraz zvážněl. „Dokud nepřišel člověk s buldozerem a nerozbořil jejich podzemní nory. Mrknutím oka zničil jejich domovy. A co podle vás měli ti tvorové dělat? Potřebovali se ukrýt někam jinam, no a výsledkem bylo to ranní nepříjemné překvapení.“

Všichni přikyvovali, jako by to bylo naprosto logické, ale Robert s tímhle argumentem spokojený nebyl. Nepovažoval ho za vysvětlení, proč se nějaká krysa ocitla uvnitř jeho šatní skříňky. Ale styděl se zeptat, tak ani nezvedl ruku. Usoudil, že zas o tolik nejde. Když všichni ostatní Goylovo vysvětlení přijali, tak asi bylo…

„Pane profesore?“ ozval se Glenn nejistým hlasem. Robert si nepamatoval, kdy naposledy zažil, že by se Glenn v hodině na něco zeptal. „Poslouchám, co říkáte, ale já našel jednu z těch krys uvnitř své skříňky. Byla tam teda už předtím, než jsem ji otevřel.“

Profesor Goyle přikývl. „Dospělá krysa dokáže rozhlodat kost, cihlu, beton, dokonce olověné trubky. Vaše šatní skříňky jsou vyrobené z šestnáctky plechu, to je mnohem tenčí materiál. Zuby hlodavce jej snadno zdolají.“

„Ano, ale já tu skříňku pořádně prohlédl,“ pokračoval Glenn. „Žádné díry v ní nebyly.“

Zdálo se, že to Goyla popudilo.

„Jak se jmenujete, mladý muži?“

„Glenn.“

„Glenn… a jak dál? Máte nějaké příjmení?“

„Glenn Torkells.“

„Pane Torkellsi, víte jistě, že ve vaší skříňce nebyly žádné díry? Jste si tím naprosto jistý?“

„Ano, celou jsem ji zkontroloval. Žádné díry. Jen ty větrací škvíry ve dvířkách.“

„Jen ty větrací škvíry ve dvířkách!“ zvolal Goyle. „Konečně se k něčemu dostáváme! Řekněte mi, pane Torkellsi, jak je podle vás ta škvíra široká? Nevšiml jste si náhodou?“

„Možná tak centimetr?“

„Možná tak centimetr,“ řekl Goyle a teď se usmíval. „A věděl jste, pane Torkellsi, že krysa je jediný hlodavec, o němž je známo, že když chce, dokáže si doslova sklapnout kostru, aby se mohl protáhnout škvírou úzkou právě jeden centimetr?“

„To jsem nevěděl,“ zamumlal Glenn a celá třída se rozesmála.

„Samozřejmě že jste to nevěděl! Protože nemáte nic jiného na práci než mě okrádat o čas hloupými otázkami!“

Robert zatajil dech. Bylo to poprvé, co slyšel, že nějaký učitel označil žákovu otázku za „hloupou“.

„Smím vám navrhnout,“ pokračoval Goyle, „abyste v mé hodině dával pozor jako všichni ostatní? Pak se možná něco dozvíte. Myslíte, že to zvládnete?“

Glenn přikývl, zrudl hanbou a zaraženě se krčil v lavici. Profesor Goyle se zas otočil k tabuli a pokračoval v popisování obrázku.

Robert tomu nemohl uvěřit. Na okamžik – na malý zlomeček vteřiny – mu bylo Glenna Torkellse opravdu líto.

To byla vskutku ta nejpodivnější věc, která se mu za celý den stala.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

PRVNÍ

DRUHÁ

TŘETÍ

Tipy pro Vás a Vaši čtečku