Jak jsem zhubla 45 KG za 1 rok (ukážka)
Author: Whitney Holcombe
Date: 2014-05-13 00:00:00+02:00
Keywords: Pop. naučná pro dospělé / Zdraví & životní styl / Zdravá výživa / Edice Zdravá výživa a životní styl
Description: Nevíte, jak zhubnout? Hledáte zázračné diety, pilulky na hubnutí, kouzelné cviky na posílení celého těla za pět minut týdně, nebo uvažujete o žaludečním bypassu? Přitom je řešení překvapivě jednoduché. Nechte se inspirovat příběhem dívky, která ve čtrnácti letech trpěla obezitou, avšak díky pevné vůli, odhodlání a tvrdé práci se jí podařilo shodit za rok 45 kg a získat tělo svých snů. Návod? Žádná kouzla, žádné lékařské zákroky: jen cvičení a zdravé jídlo. Nechte se inspirovat a motivovat výjimečným příběhem, zaručenými recepty na zdravou stravu i cvičení na tvarování a zpevnění těla. Kniha pl
Publisher: FRAGMENT

Jak jsem zhubla 45 KG za 1 rok

(ukážka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Jak jsem zhubla 45 KG za 1 ROK – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

Předmluva

Úvod: Okamžik zlomu

1. Můj příběh

2. Probuzení

3. Cíle

4. Motivace

5. Návyky

6. Strava a cvičení

7. Začínáme

8. Hýbejte se

9. Získejte sílu

10. Strava, ze které tloustnete

11. Dieta, po které budete štíhlé

12. Sebekázeň

13. Jak se porvat s…

Závěr

Poděkování

Zdroje

Všem mladým dívkám, které bojují s tím,

jak se smířit se svým tělem

Předmluva

Whitney Holcombe „to“ prostě pochopila a v této přemýšlivé a dojemné knize „to“ předá i vám. Tato úspěšná mladá žena v dospívání prožívala velké trápení způsobené extrémní nadváhou. Jednoho dne se ale rozhodla, že se půjde projít, a tahle procházka jí změnila život. Pozorně si přečtěte její příběh, protože může právě tak změnit život i vám.

Jako chirurg, který roboticky operuje lidi s nadváhou, jsem již pracoval s více než čtyřmi tisícovkami pacientů, kteří trpěli všemi možnými problémy způsobenými nadměrnou hmotností a jejími následky, a proto velice dobře znám nejrůznější podrobnosti nezbytné k tomu, aby rovnice hubnutí vycházela správně. Whitney nejenže zachycuje tyto detaily a odborným způsobem je předává i vám; ona si tím vším sama úspěšně prošla a v průběhu tohoto procesu změnila celý svůj životní styl. Přestože se každý krůček musela naučit sama, vyvinula velké úsilí a měla takovou motivaci, že se jí podařilo najít způsob, jak bez chirurgického zákroku shodit 45 kilogramů za rok a i nadále si svou novou hmotnost udržet. Na těchto stránkách budete moci sledovat její neuvěřitelnou cestu od těžké obezity až ke zdravému tělu a zdravému životu. Jak zjistíte, tato cesta nebyla lehká a ani krátká; byla to však cesta, která za všechnu tu námahu a čas rozhodně stála.

I když provádím chirurgické zákroky pro úbytek hmotnosti na mnoha lidech s těžkou nadváhou, učím své pacienty, že chirurgie je pouze jednou z mnoha zbraní pro boj s nadváhou. Pokud si neosvojíte zdravý životní styl – životní styl, který popisuje Whitney v této knize –, pak na vás nebude účinkovat nic, ani chirurgie.

Tento zdravý životní styl je vlastně nevyhnutelným předpokladem i důsledkem Whitneyina postupu a autorce se daří úžasným způsobem vysvětlit každý krok nezbytný k tomu, abyste toho také dosáhly. Přestože se určitě jedná o vynikající práci na téma úbytek hmotnosti, tato kniha vám toho nabídne ještě víc. Kapitoly o motivaci, stanovování cílů, rozvíjení návyků a učení se cvičit – toto vše vám poskytne nástroje nejen pro zdárné shození přebytečných kil, ale i pro úspěch v životě obecně.

Whitney byla obětí všech typických předsudků, které naše společnost bohužel chová vůči těm, kdo mají výraznější nadváhu, a cítila se proto osamocená a sklíčená. Nakonec to však překonala, protože přišla na způsob, jak začít dosahovat úspěchů. Měla jasnou představu, jak by měl její život vypadat, a po přečtení této knihy jistě i vy naleznete odvahu a motivaci žít takovým životem, po jakém toužíte. Whitney zkrátka dokázala to, co je pro mnoho obézních lidí jen nedosažitelnou fantazií, a své sny proměnila ve skutečnost. Po celou dobu měla na paměti, že chce-li být zdravá, musí jíst zdravě. Kromě toho naprosto přesně pochopila a popsala i to, jaký význam má cvičení při hubnutí, což v knihách o zdravém stravování většinou chybí.

Mladým lidem, kterým je tato kniha především určena, vzkazuji toto: uvědomte si, že máte jedinečnou výhodu, která o něco starším lidem s nadváhou chybí – své mládí! Všechna ta kila navíc ještě nestačila vaše tělo zdevastovat, případná poškození jsou minimální, a i když to bývá často velmi náročné, ještě stále můžete cvičit v dost svižném tempu a to bude mít výrazný vliv na úbytek vaší hmotnosti.

V celé knize najdete mnoho užitečných životních poučení, mimo jiné o možnostech volby a jejich důsledcích. Ať už sníte cokoli nebo budete-li dlouhé hodiny sledovat televizi či hrát videohry, je to vždy jen vaše volba – a podle ní také budou vypadat vaše výsledky. Však víte, jak to chodí: večerní pizza s kamarádkou, muffiny po sportovním utkání, narozeninová párty u přátel s dortem a zmrzlinou. Všechny tyto kalorie navíc se sčítají rychleji, než si vůbec dokážete představit. Paralyzuje vás to a také náš hektický životní styl sám o sobě často vede k opakovaným otravám cukrem a neutišitelnému hladu.

Se zvláštním důrazem Whitney objasňuje jeden obvyklý problém, kterému čelí řada dospívajících i dětí: zvyk jíst to, co běžně jedí jejich rodiče a prarodiče. Setkávám se s tím ve své ordinaci dennodenně: „Vždycky jsem si myslela, že sacharidy by měly být součástí každého jídla.“ Tak to prostě není a jedním z mnoha klenotů, které odhalíte ve Whitneyině příběhu, je nutriční vzdělávání, které tu s radostí nabízí jak adolescentům, tak i jejich rodičům.

Tato kniha je příběhem o tom, jak se sny proměnily ve skutečnost díky osobní volbě, motivaci a tvrdé práci. Whitney si zaslouží pochvalu a obdiv nejen za svůj skvělý osobní úspěch s úbytkem hmotnosti, ale také za to, že dobře popsala svůj příběh a nabídla tak pomoc a naději všem mladým lidem, kteří touží po zdravém životě.

Joseph J. Colella, MD, FACS

Úvod:

Okamžik zlomu

Když nic nezměníte, nic se nezmění.

Tony Robbins

Když mi bylo čtrnáct let, stoupla jsem si v koupelně na váhu a civělo na mě číslo 105. Tohle číslo ovládalo můj život. Bylo hlavním zdrojem mého neštěstí a důvodem, proč jsem nenáviděla sama sebe. Ale to bylo před devíti lety a věřte mi, od té doby se toho hodně změnilo. Okamžik zlomu nastal jednoho horkého dusného srpnového odpoledne v severní Virginii.

Byla jsem rozvalená na pohovce v našem bytě, kde měl co dělat akorát tak elektrický proud. Ještě tři týdny, než začne škola, pomyslela jsem si mrzutě, už zbývají jen tři týdny! Zahájila jsem prázdniny s dobrými úmysly. Jo, chystala jsem se každý den cvičit, po celé léto, takže až vstoupím do devátého ročníku, moje tělo už bude úplně jiné. První den střední školy ze mě bude kočka. Už nikdy žádné vtipy o „tlusťoškách“!

Střední škola měla být mým novým začátkem. Konečně zapadnu mezi ostatní a budu si připadat pěkná. Kluci si mě konečně začnou všímat. Možná si dokonce mezi nimi někoho najdu! Můj společenský život se bude jen hemžit novými přáteli a večírky. Ach ano, život bude krásný, jakmile zhubnu – takový byl můj plán. Jenže v mém životě se do té doby věci odehrávaly jen málokdy podle plánu. Místo běhání maratonů jsem polehávala a cpala se nezdravými věcmi. Pizza k snídani a obědu. Brambůrky, burgery a zmrzlina k večeři. A čokoládové sušenky jako půlnoční svačinka. A denní cvičení? Co třeba rychlá chůze od ledničky k pohovce, kde jsem se celé hodiny válela a sledovala hudební klipy? Dělala jsem v podstatě všechno pro to, aby ze mě kočka nebyla.

Teď, na konci léta, mě válcovaly vlny zoufalství, když jsem tak uvažovala o tom, jak jsem promrhala svůj čas. Tři měsíce! Měla jsem skoro tři měsíce na to, abych se dostala do formy, ale pořád stojím na místě a nejsem svým cílům o nic blíž, než když skončila škola. Kruci!!! Proč jsem nezvedla ten svůj velký zadek a prostě si nešla zaběhat?

Jakmile jsem si tu otázku položila, hned jsem znala odpověď: Měla jsem strach. Nikdy předtím jsem se vážně nepokusila zhubnout. Co když to prostě nedokážu? Co když to bude moc těžké? Je to 45 kilo! Jak dlouho to vůbec může trvat?

Odjakživa jsem byla plachá tlustá holka, kterou buď litovali, nebo se jí smáli. Nikdy mě nikdo nepovažoval za něco víc. Všichni, kdo mě znali, ode mě očekávali, že taková zůstanu. Při vzácných příležitostech, kdy jsem někomu vykládala o své touze vést dobrodružný život, ostatní moje slova sotva vnímali. A když jsem doma oznámila, že se chystám zhubnout, dostalo se mi zdvořilého – i když ne tak úplně upřímného – povzbuzení.

Rodiče jen přikyvovali a obdařili mě nuceným úsměvem společně se slovy „To je skvělé, zlato! Prospěje ti to!“ Ale cítila jsem, že mě neberou úplně vážně. Z jejich reakce jsem měla pocit, jako bych byla sedmiletá holčička, která jim právě řekla, že až vyroste, chtěla by být princeznou. Myslím si, že ani rodiče, ani nikdo jiný nikdy doopravdy nečekal, že si své sny splním. A je možné, že ani já jsem to nikdy nečekala. Jak bych mohla doopravdy věřit, že se jednoho dne probudím a nebudu… no, tlustá? Zdálo se to prostě nemožné! A přesto jsem věděla, že jestli mám být někdy šťastná, budu muset zhubnout.

Takové myšlenky mi toho odpoledne vířily hlavou. Vteřinu za vteřinou, minutu za minutou se moje mysl soustředila na jednu jedinou pravdu, kterou jsem věděla už dávno: takhle já žít nechci. Od útlého věku jsem snila o jiném životě, o jiném já. Tak zoufale moc jsem chtěla ten sen prožít… a proč bych tedy neměla? Proč dovoluji svým nejistotám, aby mě brzdily? Proč?

V tu chvíli jsem okamžitě věděla, co se musí změnit. Vstala jsem z pohovky a v každé buňce mého těla pulzovalo odhodlání. „Mami,“ zavolala jsem, „jdu se projít!“

1

Můj příběh

Nezáleží na tom, kde jste; nejste nikde v porovnání s tím, kam byste mohli dojít.

Bob Proctor

Od první třídy mě všichni znali jako „tlusťošku“ – jedinou tlustou holku. Jistě, kolem bylo i pár jiných buclatých dětí, ale nikdo nebyl tak tlustý jako já. Dalo by se myslím říct, že jsem „zastiňovala“ všechny ostatní. To, že jsem byla nejobjemnější, znamenalo, že jsem si od jiných dětí užila nejvíc posměšků a nadávek. Víte, že každá třída má svou oblíbenou oběť, kterou si stále dobírá? U nás jsem tím oblíbencem byla já – a to od první třídy až do osmičky. Klikařka, viďte? A ani to, že jsem jen málokdy narazila na oblečení, které by mi padlo, k tomu ovšem moc nepřidalo. Musela jsem nosit černé legíny a pánská trička nadměrných velikostí prakticky denně po celou dobu, co jsem navštěvovala základní školu. Rozhodně jsem nebyla oblečená podle poslední módy, dokonce ani na poměry 90. let.

Ve čtvrté třídě jsem měla už hodně přes padesát kilo a také jsem si o tom leccos vyslechla. Měla jsem nejrůznější přezdívky od maskota „koblih z Pillsbury“ (jeden zlý kluk ve třídě mě vždycky píchal prstem do břicha a chtěl, abych říkala „woo hoo!“) přes „růžový muffin“ (nosila jsem růžové tričko a tlustá holka v růžové zřejmě vypadá jako muffin) až po klasickou „tlusťošku“ (jednou jeden kluk při tělocviku doběhl až ke mně, jen aby mi řekl, že jsem tlustá – no vážně, není to trochu sprostý?).

A tak jsem se dost brzy poučila, že lidi dovedou být zlí, opravdu zlí. Taky jsem zjistila, že když jste tlustí nebo jinak odlišní, nejste cool, hezcí a dokonce ani sympatičtí. Nikdo z naší třídy nechtěl, aby ho přistihli při společenské interakci s „tlusťoškou“. A tak jsem si nechávala všechno pro sebe a mlčela. V té době byla moje sebedůvěra tak mizivá, že jsem si pochopitelně myslela, že mě kvůli mé postavě nemá nikdo rád. Nenáviděla jsem se, jak vypadám! Copak vůbec můžu někomu stát za pozornost?

Nebývala jsem ale vždycky tak nesmělá. Ještě než jsem přišla do mateřské školky, vášnivě jsem milovala módu. Stále jsem listovala máminými časopisy a katalogy s oblečením a představovala si sama sebe ve všech těch hezkých šatech. Oblékání bylo jednou z mých nejmilejších her a věřte, že mám opravdu cit pro styl! Moji rodiče mají fotku, kde mám na sobě třpytivé šaty elegantně doplněné baseballovou čepicí a plenou. Věděla jsem všechno o modelingu a o tom, jak vypadat dobře před kamerou. Dokonce jsem v obýváku trénovala „chůzi po molu“! To, že jsem byla trochu buclatější než moje sestry a sestřenice, mi nikdy nebránilo pohupovat se na své imaginární módní přehlídce.

Teprve v první třídě jsem si uvědomila, že vypadám jinak než druzí. Všimla jsem si, že mám trochu tlustší nohy a trochu kulatější bříško než většina holek a kluků ve třídě. Zjistila jsem, že běhat při tělocviku je pro mě o hodně těžší než pro všechny ostatní. Rychle jsem se unavila a musela jsem přestat, zatímco spolužáci vířili dál kolem mě. A když jsme šli na oběd, snědla jsem toho víc než všichni ostatní u stolu. Můj podnos byl vždycky prázdný, zatímco na těch jejich toho obvykle půlka zbyla.

Až jednou přišla chvíle, kdy mi doopravdy došlo, že je se mnou něco v nepořádku. Byl to jeden z těch klasických dnů v základní škole Buzze Aldrina v mém rodném městě Reston ve Virginii. Seděla jsem v lavici, hleděla si svého a něco pečlivě vybarvovala, když ke mně přišel jeden spolužák s tím, že mi musí něco říct.

„Ehm,“ začal, „Matt (to není jeho pravé jméno) chtěl, abych ti řekl, že by si tě chtěl vzít… kdybys teda zhubla.“

Kluci si tak umějí pohrát se slovíčky, viďte? Dodnes si pamatuju, jak jsem zrudla. Taková ostuda! To bylo poprvé, co na mě někdo ukázal prstem jako na tu tlustou holku. Pro mě jako prvňáčka to byl strašlivě ponižující zážitek. Netrvalo dlouho a začaly se objevovat další a další podobné. Ukázalo se, že Matt je opravdu zlý (byl to právě on, kdo mi říkal „koblih z Pillsbury“!) a zesměšňoval mě dál i v následujících letech.

Nejen děti

Děti ale nebyly jediné, kdo si všiml mých odlišných rozměrů. Byli to i učitelé. Zvlášť jeden zážitek mi utkvěl v paměti. Stála jsem ve frontě na oběd s jednou spolužačkou. Dováděly jsme spolu a snažily se zjistit, jakou máme sílu, tím, že jsme se navzájem strkaly. Začínala ona a párkrát se do mě pořádně opřela. Když skončila, řekla, ať strčím já do ní, ať můžeme svou sílu porovnat. Tak jsem do ní tedy strčila. Ale sotva jsem to udělala, téměř okamžitě jsem ucítila, jak mě za zápěstí chytá něčí ruka a někdo mě táhne z fronty ven.

Ta ruka patřila učiteli, který nás pozoroval. Řekl mi, že nesmím strkat do jiných dětí a že budu mít velký problém, jestli to udělám znovu. V zoufalé snaze se bránit jsem mu řekla, že jsme si jen hrály a že ona do mě taky strčila!

„Ano,“ odpověděl, „ale ty jsi silnější než ona a ty bys jí mohla ublížit.“

Přesně od té chvíle pro mě škola přestala být procházkou růžovým sadem. Jak si můžete užívat školu, když se po vás vozí i učitelé? Ani to zřejmě dvakrát nepřispělo k mé sebedůvěře. Ve třídě jsem začala být nesmělá a tichá, a pokud mě někdo nevyzval, nemluvila jsem. Ve zralém věku osmi let jsem byla osamělá a v depresi.

Protože jsem neměla žádné kamarády, nepořádala žádné narozeninové oslavy a nechodila si k nikomu hrát, trávila jsem většinu času o samotě. Naštěstí jsem milovala čtení. Svůj volný čas jsem trávila hltáním knížek úplně o všem možném, ale nejraději jsem měla žánr fantasy. Příběhy o kouzelných a krásných hrdinkách, které vedly neuvěřitelné životy – jak jinak než vždycky se šťastným koncem –, mě inspirovaly k vlastnímu snění.

Nedokážu ani spočítat, kolikrát jsem přečetla S princeznami to není lehké od Patricie C. Wredeové. Hrdinkou knihy je krásná a statečná princezna jménem Cimorena, která se vzbouří, protože nedovolí nikomu, aby jí říkal, co má dělat, dokonce ani drakům. V tomhle příběhu Cimorena uteče ze svého nudného života princezny na zámku a pustí se do života plného dobrodružství a kouzel. Překoná spoustu překážek (hlavně draky a zlá magická stvoření, která ji chtějí sežrat), ale díky nim se posílí a nakonec najde svého prince. Jestli existovala nějaká fiktivní postava, se kterou bych si to hned vyměnila, byla to Cimorena.

I já jsem toužila po kouzelném životě (i když možná bez draků), životě s pohádkovým koncem. Snila jsem o jiném životě, jiném já, o někom, kdo bude hezký a bude mít kamarády a bude prožívat úžasná dobrodružství! V podstatě jsem snila o tom, že budu vším, čím jsem ve skutečnosti nebyla. Ale úplně nejvíc jsem snila o tom, že už nebudu „tlusťoška“.

Právě tahle nálepka mě odlišovala od všech ostatních. Právě ona stála mezi mnou a životem, po kterém jsem toužila. A právě proto jsem se, tři týdny před začátkem devítky, vydala na tu procházku. Věděla jsem, že život, který chci žít, prostě nemůže přijít a nepřijde, dokud nezhubnu. Už mě štvalo pořád přicházet o všechny ty věci, co jsem chtěla dělat, ale cítila jsem, že nemůžu, protože jsem moc tlustá. Třeba nosit bikiny na pláži nebo u bazénu, to bylo jednoznačně tabu. Dostat se do těch pěkných šatů, které jsem vídala v časopisech a obchodech, pro mě bylo fyzicky nemožné. Hrát sporty nebo chodit do tanečních také nepřipadalo v úvahu. Prosím vás – já a vléct se po dráze, když na hřišti uběhnu sotva jedno kolo? A navíc bych v trikotu a punčocháčích vypadala jako dinosaurus. Už jsem měla plné zuby své vlastní nesmělosti, unavovalo mě pořád mlčet, ale nejvíc ze všeho jsem už nechtěla být dál „tlusťoška“.

Konec tlusťošky

V posledním ročníku základní školy jsem měřila 170 cm, vážila 105 kg a nosila velikost 20. Dnes je mi dvacet tři, měřím 173 cm, vážím 60 kg a nosím oblečení o několik velikostí menší. Dneska už mě kluci nepíchají prstem do břicha a nenutí mě říkat „woo hoo!“

Nějaký čas jsem ani neměla pocit, že by tohle bylo něco, s čím by stálo za to se chlubit. Abych byla upřímná, dokonce jsem se styděla tak, že jsem novým známým radši vůbec neříkala, co všechno mám za sebou. Na svou hmotnost jsem se dívala jako na překážku, která mi brání v dosažení cílů. Proto jsem se o úbytku 45 kil jen málokdy zmínila. Jenže na toto téma nakonec vždycky nějak došlo, dříve nebo později. Často se to stávalo proto, že někdo z rodiny nebo kamarádka, celá vzrušená z toho, co jsem dokázala, měla pocit, že to musí vyzvonit každému na potkání. Nesnášela jsem to. Všechno, co jsem chtěla, bylo uniknout před svým starým já, aby na mě lidé pohlíželi jinak. Chtěla jsem zapomenout, že jsem kdy bývala tlustá! Prostě jsem jen chtěla začít znovu a žít jako normální dospívající holka. Ale copak to jde, když pořád někdo vytahuje moji minulost?

Neříkám, že mě nenadchlo shodit tolik kil. Samozřejmě že ano! Poprvé v životě jsem se vešla do oblečení bez cedulky „nadměrná velikost“. Mohla jsem normálně přijít do obchodu a najít něco, co mi bylo! Pokud nenakupujete od čtvrté třídy v obchodech s nadměrnými velikostmi, nedovedete si ani představit, jak úžasný to byl pocit. Konečně jsem skoncovala s „tlusťoškou“. Teď jsem mohla opravdu začít znovu a žít život, po jakém jsem vždycky toužila. Proč vůbec vytahovat, že jsem na základní škole bývala stokilová samotářka? To už přece nejsem já, tak proč by o tom měl každý vědět?

Bála jsem se toho, že lidi, zvlášť moji vrstevníci, o mně budou okamžitě uvažovat jinak, jakmile se dozví o mé minulosti obézního vyvrhele. Přitom poprvé v životě se ke mně druzí konečně chovali jako k normálnímu člověku. Lidi už se nebáli se ke mně přiblížit ze strachu, že by „to ode mě mohli chytit“. A já už jsem se nebála přiblížit se k nim, už jsem neměla strach, že mě zase budou soudit podle velikosti. Mé obavy z odmítnutí mi dříve bránily v navázání skutečného přátelství s těmi několika kamarádkami, které jsem na základce měla. Ale jakmile zmizela přebytečná kila, zmizely i moje obavy. Z těch pár kamarádek se rychle staly moje nejlepší přítelkyně (a jsou jimi dodnes!), které mi zpřístupnily společenský život, jaký jsem vždycky chtěla žít.

V mém životě bylo konečně všechno takové, jaké jsem to chtěla. Měla jsem kamarády a hezké oblečení (teď, když jsem se konečně vešla do módních kousků) a – ach ano! – kluky, kteří se mnou chtěli mluvit! Věci probíhaly tak dobře, že jsem měla strach zmiňovat se o své bývalé váhové kategorii, aby mě místo za normální zase nezačali považovat za divnou a „out“. Něco jako: jednou tlustá, věčně tlustá? Nakonec jsem ale ten strach překonala a uvědomila si, že bych se neměla stydět za to, čím jsem kdysi byla. Protože to, jaký byl začátek mé cesty, přece není určující pro to, co se ze mě stalo. Čím pohodlněji jsem se cítila ve svém novém já, tím víc jsem lidem vykládala o své minulosti. A kupodivu se zdálo, že každý, komu jsem to řekla, si myslí, že jsem dokázala něco fakt úžasného.

Shodit hodně kil je evidentně cool. A čím více lidem jsem o tom říkala, tím víc jsem si uvědomovala, že pro spoustu dalších (zvlášť holek v mém věku) je moje proměna inspirující. Dívky, které slyšely, co jsem dokázala, mě pak často žádaly o radu. Mnohé z nich měly nadváhu a urputně s ní bojovaly.

Rovnice hubnutí

Slova, která často slýchám, když se lidé poprvé dozvědí o mém předchozím stádiu „tlusťošky“, znějí takto: „Co! Ty? Sto pět kilo? To myslíš vážně?“

A vlastně jim to ani nemůžu zazlívat. Příběh dospívající dívky, která váží 105 kilo a z nich 45 kilo shodí, asi není právě obvyklý. A ještě daleko neobvyklejší je má odpověď na otázku, která nevyhnutelně následuje.

„No a jak se ti to povedlo? Jak jsi dokázala tolik zhubnout?“

Má odpověď: „Jedla jsem zdravě a cvičila jsem.“

Tohle jim říkám, protože právě tohle jsem dělala. Nedržela jsem žádnou kouzelnou módní dietu. Nenajala jsem si osobního trenéra. Nevstoupila jsem do nóbl posilovny. A zcela určitě jsem nepodstoupila žádnou operaci. A taky jsem se rozhodně netrápila hlady. Tohle všechno mi připadalo příliš frustrující, příliš riskantní a taky nereálné. Stejně jako všichni mám ráda pohádky, ale už ve čtrnácti jsem toho věděla dost na to, abych pochopila, že pro hubnutí neexistuje žádná kouzelná formule.

Místo toho jsem se rozhodla zaměřit se na to základní, nebo bych možná měla říct samozřejmé. Nikdy jsem sice nebyla žádný přeborník na rovnice, ale zdravý rozum mi napověděl, že méně jíst + více cvičit = úbytek tuku. Je to přirozená a osvědčená rovnice hubnutí, kterou dokáže vyřešit kdokoli. Přitom mnoha lidem to evidentně ještě nedošlo. Každý rok se v Americe utratí kolem šedesáti miliard dolarů za produkty a programy související s hubnutím. Opravdu, lidi utratí tolik peněz ve snaze být štíhlí! Člověk by si myslel, že po vynaložení tolika prostředků by dnes měli být všichni vyzáblí. Ale rozhlédněte se kolem sebe a uvidíte, že tomu tak není. A co je zajímavé, Američani ve skutečnosti pořád tloustnou! Hmm… to zní, jako že něco nefunguje, ale já vím zcela určitě, že rovnice hubnutí tou příčinou není.

Snad to bylo tím, že jsem nebyla všemi těmi „doplňky stravy pro okamžitou ztrátu hmotnosti“ či „kouzelně zeštíhlujícími“ výrobky v reklamách pohlcená natolik, abych nedokázala zůstat u jednoduché matematiky. Chci říct, že rozhodně nejsem žádný odborník na zdraví a fitness. Dokonce jsem nevěděla, jak dlouho mi může trvat, než shodím 45 kg. Netušila jsem ani, jak dlouho může trvat shodit jedno jediné kilo! Neměla jsem prostě ani páru o nějakých kaloriích a o tom, kolik bych jich měla nebo neměla jíst. Zóna „spalování tuků“ na běhacím pásu mi vůbec nic neříkala. A co všechny ty zdravé sacharidy versus špatné sacharidy? Byla toho spousta, čemu jsem u hubnutí nerozuměla. Co jsem ale věděla jistě, bylo to, že tloušťky už mám dost. A taky mi bylo jasné, že jen myslet na změnu mi vůbec nijak nepomůže.

Rovnice hubnutí tedy byla tím jediným, co jsem měla k dispozici, když jsem začala, a podívejte se, kam až jsem s ní došla! Jenže z nějakého důvodu si spousta lidí myslí, že zhubnout vyžaduje něco víc než jen zdravou stravu a pravidelné cvičení. Myslí si, že v tom musí být nějaký fígl. Určitě je to složitější, ne? Většina lidí, kterým jsem řekla o svém váhovém úbytku, byla překvapená, že jsem to dokázala sama bez pomoci známé odbornice na hubnutí Jenny Craigové nebo žaludečního bypassu.

Proč je přirozený úbytek hmotnosti pro tolik lidí jen nedosažitelnou fantazií? Proč by měl někdo předpokládat, že jsem nemohla shodit 45 kilo vlastními silami? Mám dojem, že většina lidí ani netuší, čeho všeho se dá dosáhnout tvrdou prací a odhodláním. Chcete znát tajemství, které vlastně není až tak tajné? Když bude kdokoli z vás po celý rok trénovat a jíst méně, zhubne. Není to tak složité, viďte? Mně to tak nepřipadalo. A možná proto jsem si nejdřív myslela, že zhubnout nemůže být zase takový problém.

Jestli to můžu dokázat já, dokážete to taky

Začala jsem milovat ten výraz na dívčích tvářích, když jsem jim řekla, že jsem to všechno dokázala sama. Jejich oči se rozsvítily překvapením, a co je důležitější, nadějí. Věděla jsem, co prožívají, protože jsem si tím prošla také – nadváha a neštěstí. Ale já jsem taková nezůstala; já jsem se změnila. Teď i ony věděly, že se mohou změnit, a to bez nějaké zvláštní operace nebo složitého dietního programu. Měla jsem z toho nádherný pocit, když mi pověděly, že můj příběh je motivoval k tomu, aby okamžitě začaly správně jíst a cvičit. Uvědomila jsem si, že moje osamělé dětství nebylo ničím ojedinělým. Nebyla jsem jediná „tlusťoška“ na světě. Jen jsem se tak cítila. Je spousta holek, které prožívaly to co já. A existuje i spousta dalších, které se svou hmotností bojují právě teď.

Pro tyhle dívky je můj příběh opravdu úžasný. Přece když jsem to dokázala já, dokážou to taky, ne? Sní o lepším životě, o svém novém já, ale nevědí, jak toho dosáhnout. Já to naštěstí vím a právě pro ně (a samozřejmě i pro vás) – a pro každého, kdo má ten samý sen – jsem se rozhodla napsat tuto knihu.

Pokud ji čtete s nadějí, že vám prozradím nějaký tajemný trik na hubnutí nebo patentovaný dietní plán, pak budete zklamaní. Jak už jsem řekla, šedesát milionů dolarů ročně se vyhodí za zbytečné knihy o dietách a „pilulky na spalování tuků“. To, co jsem udělala já, evidentně funguje, a nikdy jsem za to neutratila ani cent. V téhle knize vám chci ukázat, jak můžete změnit své tělo vlastními silami bez ohledu na to, v jakém stavu se momentálně nachází či jaké jsou vaše současné životní okolnosti.

Nakonec zjistíte, že všechno to nejnovější tréninkové vybavení, skvěle vypadající trenéři fitness a lékařsky certifikovaná krabičková jídla nestojí za zlámanou grešli. Nic z toho nepotřebujete! Já jsem nic z toho neměla. Jediné, co jsem měla, byla intenzivní touha změnit své tělo a odhodlání to uskutečnit. Jsem přesvědčená, že je to úplně všechno, co potřebujete.

Doufám, že pro vás bude moje kniha dostatečnou inspirací a motivací k tomu, abyste začaly měnit svůj život. Proč nemít tělo, jaké chcete mít? Proč nežít takový život, jaký si přejete žít? Jestli je vaším snem být krásní a báječní, nesmíte jen sedět a přemýšlet o tom – udělejte něco! Jestli se chcete stát maratonským běžcem, začněte běhat! Přestaňte se držet zpátky, přestaňte váhat. Nemáte co ztratit (kromě nějaké té nechtěné tukové tkáně). Přestaňte se vymlouvat a dokažte to! Vím, že můžete. A někde hluboko uvnitř to víte i vy, nemám pravdu? Tak přestaňte marnit čas, teď hned. Změňte svoje tělo a změníte i svůj život!

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Předmluva

Úvod: Okamžik zlomu

1 Můj příběh

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: