Rok ohně

Copyright © Petr Eisner, 2013

Copyright of Czech edition © Radek Červený – Knihovnice.cz, 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-87362-12-9 (ePub)

ISBN 978-80-87362-13-6 (PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-87362-14-3 (mobi)

ISBN 978-80-87362-15-0 (PDF)

BŘEZEN

Třeští mi hlava. Do nosu se zarývá mrazivý vlhký vzduch. Klepu se. Musím si dřepnout a dýchat. Tak to říkali. Dýchat!

Bolí mě plíce.

Cítím vůni hlíny. Pode mnou je nasetý ozim. Stáhnu si pletenou rukavici a přejedu po hebkých lístcích rašícího obilí. Je na něm jinovatka.

Pole je pokryté tenkou krustičkou zmrzlé hlíny. Dílo mrazíku poslední únorové noci. Snad.

Zima už letos skončila, to vím, ale jaro se ještě nějakou chvíli neukáže.

Sedím na zemi dlouho, než bolest hlavy i plic odezní. Když se podívám na hodinky, je skoro půl sedmé. Musím jít.

Hodinky mě studí do zápěstí. I prsty na nohou promrzají.

Když se narovnám, mám strach, že upadnu. Vrávorám v černém poli a moje boty na mírném podpatku drtí lístečky ozimu.

Tašku na řemenu si přehodím dozadu a konečně udělám první krok. Domov nechávám za sebou.

Mám co dělat, abych stihla vlak. Je to ještě dobrý kilometr po poli.

Umrzlá krusta se chvílemi prolamuje a podpatky se zapichují do bláta pod ní. Pole je čím dál vlhčí a brzy mám nohy jako kopyta. Odkopávám bláto dolů, když někde v dálce zahouká vlak.

Dávám se do běhu. Nad polem se vznáší lehký mlžný opar. Začíná propouštět neznatelné světlo zatím sotva postřehnutelného úsvitu.

Přede mnou se z šera noří silueta železničního náspu. Drápu se nahoru po žlutošedé slehlé trávě.

Konečně jsem nahoře. Otírám si zablácené boty o pražce a hned vyrážím. Doprava. Je sedm hodin a dvě minuty. Vlak jede za osm minut.

Zastávka leží jen tak na trati v polích mezi vesnicemi a je neosvětlená.

Po pár minutách škobrtání po pražcích rozeznám u kolejí čtyři siluety a zpomalím. Jsem na místě.

Slyším další zahoukání vlaku, tentokrát už o dost blíž. Stihla jsem to.

Oddychuju a pomalu jdu k lidem. Ze siluet se vylupují konkrétní postavy. Tři muži, nahrbení a zachumlaní v krátkých zimnících se zvednutými límci, s čepicemi naraženými do čela. Všichni tři kouří a mlčí. Čtvrtá je silnější žena s velkou kabelou a proutěným košíkem. Stojí opodál sama.

Opatrně si je prohlížím. Nikoho z nich ale nepoznávám.

„Dobrý den,“ říkám udýchaně a potichu, když je míjím.

„Dobrý…,“ odpoví mi jeden z mužů a ostatní pokynou hlavou.

Žena, která zůstala stát opodál, si mě v šeru prohlíží. Mžourá a přemýšlí, kdo jsem. Nejdu k ní. Nepotřebuju se zapovídat. Tady je to nebezpečné.

Hlava mi pořád vibruje. Chladný ranní vzduch mi sice pomáhá, ale ne dost.

Zprava se ozývá sykot a lomoz vlaku a dvojité krátké zahoukání. Několik sekund nato protne vzduch žlutavé čelní světlo lokomotivy a osvítí oprýskanou zastávkovou tabuli s nápisem Bergfrieden.

Pískavý zvuk brzd mě přinutí, abych si přitiskla ruce na uši. Hlava mi málem praská a z očí mi vyhrknou slzy. Snad i trochu křičím, ale vlak je příliš hlučný, než abych to slyšela já sama, natož někdo další.

Lokomotiva má za sebou tři vagóny. Žena nastupuje do prvního, muži do druhého a já do posledního, třetího.

Zavírám za sebou zábradlí a vstupuju do vagónu. Naštěstí je poloprázdný. Pár lidí vzhlédne, ale já jim nevěnuju pozornost. Na nikoho se nedívám. Sedám si na první volnou dřevěnou lavici.

Ve vlaku je tepleji než venku, ale přesto zima. Vlak se rozjíždí a já cítím úlevu. Jsem v něm.

Začíná se rozednívat a já si prohlížím zablácené nohy.

„Dobrý den, slečno, všechno v pořádku?“ vytrhne mě průvodčí z fascinace blátem.

„Ne tak docela,“ snažím se o úsměv a ukážu prstem na zničené boty.

„Přespolní běh, co?“ pronese průvodčí suše a já přikývnu.

„Takže, kam?“ rozkročí se, aby udržel v drkotajícím vlaku rovnováhu a přitáhne si koženou kabelu.

„Mnichov,“ odpovídám a trochu se mi sevře hrdlo.

Rychle lovím v tašce peníze, zatímco průvodčí mi procvakne malou kartonovou jízdenku, jednu z mnoha, kterou pro dnešní den orazítkoval datem.

Podávám mu peníze roztřesenou rukou.

„Zima, co?“ napřáhne se s jízdenkou.

Jsem vděčná, že můžu svůj třes svádět na chlad. Beru si jízdenku a přikyvuju. Odchází.

Ranní světlo proniká mlžným oparem a já, vklíněná do tvrdé dřevěné lavice otáčím jízdenku oraženou datem 1. března 1932.

Povedlo se to. Mám rok.

Vagón plnící se dělníky, kteří pak hromadně vystoupili u továren na předměstí, mě přiváží do pošmourného ranního Lipska.

Bleskově přestupuju na další vlak do Norimberku, kde je naštěstí o něco tepleji.

„Měla jste jet expresem, slečno,“ zvedá průvodčí obočí, „tohle je zastávkový vlak a v Norimberku budeme až zítra ráno.“

„To mi nevadí,“ beru si jízdenku zpátky, „nespěchám a vlakem jezdím ráda.“

Pravdou je, že nepotřebuju, aby si mě někdo všiml. A samotná dívka jako já by ve drahém vlaku mohla vzbudit pozornost.

Jen co průvodčí odejde, usínám. Kodrcání vlaku mě občas spolu s hlasy cestujících vytrhne z hlubokého spánku a až nad ránem mě budí ruka průvodčího, který mi hlásí blížící se Norimberk a poslední přestup na vlak do Mnichova.

Mnu si odkrvený a otlačený zadek.

Během dvaceti minut pak sedím ve třetím, posledním vlaku.

Už nespím. Pozoruju rodící se ráno. Konečně mohu vše vidět za světla.

Přestože je všude hodně šedi a zatažená obloha jen přiostřuje depresivní ráz času i místa, jsem při příjezdu do Mnichova téměř v šoku, jak moc je to město barevné. Brzy si uvědomuju, že jsem ho vždy viděla jen na černobílých fotografiích, ale teď jsem tady a Mnichov je živý, pulsující.

Vlak projíždí městem a já se nemůžu dočkat, až vystoupím. Jsem vzrušená! Na okamžik zapomínám, proč jsem tady. Jako bych snad vyjela na výlet.

Bolest hlavy, která se ve vlaku téměř vytratila, se prudce vrací, jakoby mi chtěla připomenout mé neodkladné povinnosti. Snad to brzy přejde.

Vím, že se to bude vracet, jako migréna. Varovali mě.

Vysvětluju si tu bolest jako pojítko s mým účelem.

„Nejsem nemocná! Není to nemoc!“ opakuju si v duchu.

Vystupuju na hlavním nádraží.

Průvodčí se snaží doběhnout, aby mi pomohl se zdviháním zábradlí vagónu při výstupu. Nestihl to. Zvedám zábradlí sama.

„Vidíte, slečno, jak jste šikovná!“ podává mi alespoň ruku, aby mi pomohl ze schůdků.

Usměju se na něj a poděkuju. Věnuje se další ženě, která vystupuje hned za mnou, a já stojím na peróně. Z bot se mi odlupuje zaschlé bláto, připomínka z pole u „rodného“ Grochewitzu.

Prudce zadupu, abych to místo definitivně nechala za sebou. Jsem v Mnichově!

Dva poblíž stojící muži se otočí, přilákáni mým dupotem. Omluvně skopávám pár hrudek bláta do kolejiště a muži se otáčejí zpátky.

Vyrážím po peróně do nádražní haly.

Rozhlížím se a očima hltám kolemjdoucí. Jejich oblečení, vůni, výrazy tváře. Břicho mi stahuje narůstající úzkost ze vzrušení.

Mám nutkavou potřebu zkontrolovat svůj vzhled, ujistit se, že vypadám dobře a že sem zapadám. Na to tady ale není čas. Pokračuju halou, kde postávají hloučky lidí čekajících na vlaky.

Skoro se srazím s kamelotem, který je obchází s čerstvým vydáním novin. Levou ruku má obtěžkanou papírovou vlnou.

„Vezmu si!“ zastavím se před ním.

„A které?“ ukazuje mi kamelot na štosy dvou různých titulů.

„Oboje,“ hodím rameny.

Hbitě si pravačkou bere peníze a vrací mi drobné. S Fürstenfeldbrucker Zeitung a Die Staatsidee v podpaží pokračuju dál.

Mířím do nádražní kavárny. Mám žízeň a vůně kávy na mě působí jako magnet.

Kavárna je poloprázdná. Je tu čisto a teplo. Konečně trocha klidu a uvolnění.

Objednávám si kávu a něco malého k snídani, abych to po pár minutách na záchodě všechno vyzvracela.

Bylo to příliš brzo. Opět se ozývá hlava.

Cákám si na obličej studenou vodu a prohlížím se v zrcadle. Jsem pobledlá a zmačkaná, ale jsem tady. Sama sobě v zrcadle přikyvuju.

Objednám si ještě jednou kávu a sodovku.

„Je všechno v pořádku, slečno?“ ptá se mě všímavý číšník a prohlíží si mé umáčené vlasy.

„Jistě, ano, brzy bude, děkuji!“ odpovídám mu.

Rozevírám noviny.

Jsou mi tak povědomé, jako bych je už četla!

Hlavou mi znova projíždí vlna bolesti.

Zatínám zuby, abych ji zvládla, a přimhouřenýma očima přejíždím novinové titulky, abych zkontrolovala, jestli je vše v pořádku.

Sedí to! Všechno se děje podle mého plánu.

Zaplaví mě pocit jistoty a připravenosti.

„Ne, nejsem nemocná!“ ťuknu se zaťatou pěstí do čela.

Nalistuju inzertní oddíl a hledám v nabídkách ubytování.

Konečně v drobném textu nacházím ten správný inzerát.

Když vyjdu na ulici, mrholí.

Rychle se vydám k jednomu z taxíků lemujících ulici před nádražím. Nasedám do auta na polstrované, ale přesto poměrně tvrdé sedadlo a čtu z novin adresu.

Taxikář nemá potřebu si povídat. Je spíš mrzutý. Vlastně stejně jako já. Přes všechno vzrušení i nádražní kávu mě začíná zmáhat únava.

Zavírám oči a snažím se odpočívat.

Asi po deseti minutách zastavuje automobil na Augsburgerstrasse, před domem s nepříliš vábnou omítkou.

Dole je jediný byt. Na dveřích zjevně velmi stará a neměněná kovová cedulka se zašlým nápisem Milman.

Budoucí bytná je snad nějakým vzorem pro osoby svého typu. Sotva zazvoním, už se za dveřmi ozývají poznámky.

„Kdo zase musí otravovat tak brzy ráno?! Svět se asi zboří!“ slyším zpoza dveří.

„Zboří, v podstatě se zboří…“ běží mi bolavou hlavou a musím se aspoň v duchu usmát.

„Tak co se děje?!“ otevírá žena prudce dveře a mě ovane pach zatuchliny smíchaný s pozůstatkem ranního přípitku nějakou kořalkou.

„Dobrý den,“ pozdravím skromně, „paní Milmanová?“

„Ano,“ přitáhne si žena límec domácího kabátku.

Stojí přede mnou a z koutku úst jí visí drobek nějakého pečiva. Je to žena kolem padesátky, která se bojí stáří. Pitoreskně přešňořená a vnitřně vyhasínající, unavená a bojující se světem, který už tvoří jen ona sama.

„Jsem Erna Leitnerová a přišla jsem na váš inzerát,“ strkám jí před nos zakroužkované noviny.

„Aha,“ zmírní trochu bytná, „no, jste tu dost časně, slečno“.

„Je skoro deset,“ dívám se na hodinky.

„No a? Je dopoledne!“ vysvětlí mi krátce.

Nechává mě stát na chodbě a chvíli něco štrachá u sebe v předsíni. Pak se objevuje se svazkem klíčů.

„Je to v prvním patře,“ pokyne hlavou ke schodům vedoucím nahoru do dvou pater domu.

„V bytě je chladno, netopím tam!“ varuje mě už na schodech, „je konec zimy, uhlí je skoro pryč, chápete.“

„Kdo bydlí naproti?“ ptám se, když vyjdeme do patra.

„Manželé Rosenfeldovi, obvykle slušní lidé, nebojte se,“ odpovídá mi a odemyká můj budoucí byt naproti.

„Obvykle?“ pozastavuju se nad jejím komentářem.

„Až budete jednou vdaná, taky to pochopíte,“ ušklíbne se bytná a otevírá mi dveře.

„A nahoře?“ ptám se ještě.

„Tam jsou studenti, zatím. Bylo jich tam i čtrnáct, ale dneska má na školu už jen málokdo. Pomalu odcházejí. Zůstalo jich tam jen šest. Tahle naše slavná země asi jednou umře na blbost!“ zanadává bytná.

Vstupujeme do malého bytu. Jsou tu dvě vymrzlé místnosti se strohým, ale poměrně vkusným vybavením.

První pokoj je úzký s jedním oknem. Kuchyň, koupelna i předsíň v jednom. Druhý je o něco širší, se dvěma okny. Dominuje mu dřevěná postel se secesními motivy a k ní patřící prádelník.

Bytná mi vysvětluje, že uhlí je ve sklepě a je ho už jen trochu. Opakuje to pořád dokola. Přestávám ji vnímat, dokud se mi nepostaví přímo před oči.

„Takže? Chcete to, slečno…, jakže se jmenujete?“ ptá se dychtivě.

„Leitnerová. Ano, myslím, že mi to bude vyhovovat,“ pokládám si kabelu na židli.

„Vy… nejste z Mnichova, viďte?“ začíná bytná vyzvídat.

„Ne, ani ne. Totiž, jsem z Anhaltska, takže severně odsud,“ odpovídám jí schválně neurčitě.

„A mohla bych vědět, co děláte?“ vyzvídá dál.

„Chci tady pracovat a vydělat si na studia,“ opírám se lehce o futra dveří mezi pokoji a čekám na její reakci.

„Pracovat?! A práci máte?“ zbystří bytná a pozorně mě sleduje.

„Zatím ne, ale najdu si ji,“ snažím se znít přesvědčivě.

„Nebuďte naivní, děvče!“ rozesměje se bytná, „čtete občas noviny?! Německo má už šest milionů nezaměstnaných! Jen v Mnichově jsou desetitisíce lidí bez práce a vy si přijedete jen tak, že si najdete práci?! Je krize, jestli to nevíte!“

„Najdu si ji!“ mračím se na ni.

„Milá zlatá, takových by bylo! Vy se tady usadíte, práci neseženete a nebudete platit! Takových by bylo! Je mi líto, ale pokud nemáte příjem, na byt vás nevezmu!“ otvírá mi dveře zpátky na chodbu domu a kyne mi k odchodu.

„Zaplatím vám na tři měsíce dopředu!“ vytahuju z tašky rychle balíček bankovek.

Bytné zahoří oči a okamžitě se zklidňuje.

„Pokud jste takhle vybavená, tak se samozřejmě domluvíme,“ otáčí při pohledu na peníze, „a co vlastně chcete dělat za práci?“

„Jsem fotografka,“ odpovídám stroze a užívám si, že bytná neví, co na to odpovědět.

„Dobře, dobře,“ vynutí ze sebe nakonec úsměv a přepočítává bankovky marek.

„Takže březen, duben, květen,“ odpočítává z balíčku a zbytek peněz s téměř hmatatelnou neochotou pokládá zpět na stůl.

„Tak vás vítám na bytě, slečno,“ nabízí mi studenou ruku.

„Díky, paní Milmanová,“ potřásám si s ní.

„Dobře se tu zabydlete a kdybyste něco potřebovala, nechoďte za mnou tak brzy ráno,“ snaží se o žertovný tón a podává mi klíče.

Zapřísáhle vrtím hlavou, aby si byla jistá, že nepřijdu.

„Mohla bych ještě vědět, jak dlouho plánujete v bytě zůstat? Jen pro perspektivu,“ zastavuje se náhle ve dveřích.

„Rok?“ pokrčím rameny a bytná spokojeně odchází.

Když za sebou zavře, chvíli čekám a pak se zamykám zevnitř.

Musím si vybalit.

Otvírám kabelu a hledám místo pro část jejího obsahu, ale nic mi nepřijde jako dostatečně vhodné místo pro tak důležitou úschovu.

Nakonec to vzdám.

Svléknu se a mířím do vymrzlé postele. Své „poklady“ beru s sebou.

V bytě je zima, ale na vláčení uhlí ze sklepa a zatápění už nemám sílu.

Sotva se pod peřinou trochu zahřeju, tvrdě usínám.

Zdá se mi o ohni.

Plameny chrlící žár očišťují. Ode všeho.

Jsem oslněna žhnoucím světlem.

Je to úchvatná podívaná.

Nikdo jiný tam není, jen já. Nikdo jiný by nevydržel.

Já jsem ten oheň.

Hořím.

Probouzím se do tmy a nevím, kde jsem.

Vyděšeně mžourám do šera a snažím se zorientovat.

Mrzne mi nos.

Když mi dojde, že jsem v pronajatém bytě na Augsburgerstrasse v Mnichově, uklidním se a znovu usínám.

Všechno je v pořádku.

Další probuzení způsobuje světlo. Tlačí se mi do očí.

Sahám na prádelník pro hodinky. Je skoro poledne. Čtvrtek.

Ruka mi okamžitě mrzne. Rychle ji stahuju zpátky pod peřinu a smiřuju se s faktem, že musím stejně vylézt ven a v bytě zatopit.

Jsem ztuhlá, a jakmile se postavím na nohy, pouští se do mě zimnice. Rychle se soukám do svých jediných šatů a navlékám kabát. Začínají mi drkotat zuby.

Popadnu smaltovaný kyblík a uhlák stojící vedle kamen a vydávám se do sklepa.

Z bytu paní Milmanové je slyšet naléhavý hovor několika žen, zřejmě pozvaných na oběd.

Ve sklepě nesvítí světlo.

Chvíli se rozkoukávám a pak jdu podle nejasných siluet chodby do místnosti, kam už skrz umazaná okénka prosvítá trocha denního světla z ulice. Pod jedním z okýnek je hromada uhlí. Nabírám ho lopatou opřenou o zeď a vracím se zpátky.

V bytě mě napadá, jak využiju uhlák.

Přesypávám uhlí do lavoru a zpod bílého polštáře nesu své tajemství do černého uhláku. Zasypávám dostatečně silnou vrstvou uhlí a stavím do kouta za kamna.

Snažím se zatopit, ale nejde mi to.

Nakonec padnou oboje koupené noviny a pokoj je plný štiplavého kouře. Otevírám okno a vpouštím dovnitř chladný vzduch.

Nakláním se z okna ven, abych se pořádně nadechla. Ulice je vlhká, takřka liduprázdná.

V tu chvíli se ozývají kostelní zvony. Hlavou mi projíždí bolest, snažím se zachytit se parapetu, ale ztrácím sílu a padám na podlahu.

Probírám se do chladna a čerstvého vzduchu ulice. Na hlavě nahmatávám bouli. Vytáhnu se na židli a zírám na podlahu. Pak si vzpomenu na kamna.

Na roštu ještě zbylo pár řeřavých uhlíků. Přikládám na ně další uhlí a mířím do postele.

Hlavou mi víří tisíce myšlenek. Nemůžu je zastavit. Vzpomínky, představy, fantazie i realita mých dnů, všechno se míchá dohromady a já se vznáším někde uprostřed toho všeho, abych si vybrala, čemu uvěřit. Jak dlouho tohle potrvá?

Jsem tak zmatená, unavená a vymrzlá.

Snažím se odpočívat, ale když zavřu oči, je to jako kocovina. Motá se mi hlava, kdybych měla něco v žaludku, zřejmě bych zase zvracela.

Když jdu znovu přiložit, kamna už hřejou. Napiju se vody z kohoutku a cítím jak mi jako ledová stružka protéká krkem až do břicha.

K večeru je v pokoji už poměrně teplo, ale uhlí mi dochází.

Musím znovu do sklepa, ale uvědomuju si, že venku už je tma a ve sklepě neuvidím na krok.

Vylezu na chodbu a v ten moment vykřiknu.

Upustím kyblík. Plechový rachot se láme o zdi.

„Proboha!“ dávám si ruku na prsa, „mně se snad zastavilo srdce!“

Naproti mně stojí postava. Vysoký muž. Vidím tvar bachraté studentské čepice.

„To jsem nechtěl…,“ podává mi kyblík zpátky do ruky.

„Copak ani tady se nesvítí?“ lamentuju.

„Paní domácí šetří, dávno vyšroubovala všechny žárovky na chodbě a taky ve sklepě,“ vysvětluje mi mladík.

„Ve sklepě…, to jsem už zjistila,“ přitakávám.

„Ona to paní Milmanová svádí na krizi, ale podle mě by tu nesvítila tak jako tak. Nevěděl jsem, že tady někdo bydlí,“ ukazuje na moje dveře.

„Já jsem tu nová, teprve od včera,“ vysvětluju.

„Je to trochu hloupé, seznamovat se takhle za tmy, ale já jsem Johann,“ říká mladík.

„Erna,“ odpovídám raději jen krátce.

„Těší mě, Erno, tak třeba se tu potkáme někdy i za světla,“ zasměje se a já se přidávám.

„Jestli se ovšem poznáme!“ pokračuje a nemá se k odchodu.

„No,“ snažím se ukončit setkání, „jsem vlastně na cestě pro uhlí,“ přizdvihnu kyblík.

„Cože?!“ směje se mladík, „to je sebevražda!“

„To já vím,“ dávám mu za pravdu a nahmatávám zábradlí.

„A máš alespoň baterku?“ ptá se.

„Kdybych ji měla, svítila bych si s ní,“ odpovím sarkasticky.

„Dojdu nahoru pro svoji a pomůžu ti,“ volá na mě za chůze a nečeká na odpověď.

Stojím na chodbě.

Slyším, jak nahoře někoho zdraví.

Po chvilce se vrací a bliká na mě baterkou.

Není to dvakrát příjemné a hlavou mi projíždějí měnící se světelná kola. Raději se opírám o zeď, abych neupadla.

„Ááá, tak teď už se poznáme!“ směje se a na oplátku namíří proud světla také do svého obličeje.

V tu chvíli vypadá při světle baterky jako nějaké strašidlo, ale vidím, že je to celkem hezký kluk.

Nabízí se, že mi pro to uhlí dojde.

Já se zdráháním, ale nakonec vlastně ráda souhlasím.

Bere kyblík a mizí dole v domě.

Slyším ho harašit s lopatou. Je rychlý, za chvíli je zpátky.

„Děkuju,“ říkám mu vděčně a otevírám dveře do svého bytu.

„Teď mám jistotu, že nezmrzneš,“ zasměje se mile, ale já zavírám dveře a nechávám ho na chodbě.

Přikládám a jdu spát.

Páteční ráno je jiné. Na obloze se objevuje slunce. Jsou to jen chvilky, protože nebe je plné těžkých tmavých mraků, ale přesto jsou i ty okamžiky slunečního svitu dostatečnou změnou oproti ocelové šedi předchozích dnů.

V bytě je konečně jakžtakž teplo.

Rychle se češu.

Umírám hlady.

Beru si malou kabelku s penězi a doklady a vyrážím na ulici.

Po Augsburgerstrasse se vydávám doprava. Po dvou minutách chůze se dostávám na poměrně rušnou ulici a vstupuju do nejbližší kavárny s velkým nápisem Romanisches Cafe.

Musím se hodně kontrolovat a jíst pomalu. I tak hltám.

Jsem nacpaná, ale objednávám si další pečivo, máslo a ovocnou zavařeninu.

Piju meltu s mlékem.

Žaludek už je v pořádku.

Spokojeně se dívám výlohou na ulici. Přestože je všude cítit jisté napětí (totiž nejsem si jistá, jestli ho nevyvolávám já sama), zatím nic nenasvědčuje tomu, co se má stát.

Platím.

Dělám chybu, že nechávám spropitné. Číšník je v šoku.

V téhle době nikdo spropitné nenechává, navíc někdo tak mladý! Musím víc přemýšlet. Nadávám si.

Nastupuju do tramvaje č. 8.

Vůz je rozdělen uličkou. Napravo od ní jsou řady dvousedadel, nalevo pak za sebou sedadla pro jednu osobu. Vybírám si jedno z nich.

Chci se projet Mnichovem, nasát atmosféru.

Město je krásné, zvláště se slunečními paprsky. Projíždím okolo kaváren, obchodních domů ověšených reklamními písmeny. Kempinski, Sarotti a další! Kostely i moderní budovy, kina a kabarety lákající na večerní program.

Mám plnou kabelku peněz, plné břicho a moje pocity v kombinaci se vším tím cvrkotem venku nenasvědčují žádné hospodářské ani politické krizi. Jenže brzy si všímám, že za okny tramvaje je na ulici mnoho těch, kdo dnes zřejmě nesnídali. Tak velké město jako je Mnichov navíc rozhodně není obrazem zbytku Německa. To bych jako holka z Grochewitz měla vědět nejlíp.

Jedu až na konečnou a platím si další jízdu zpátky do centra.

Město má teď ještě další výzdobu. Na každém rohu jsou vylepené plakáty, propagující různými texty a hesly jednotlivé kandidáty prezidentských voleb. Ty jsou už za deset dní!

Plakáty jsou takřka všude. Na zdech, sloupech, stromech i na tramvajích a některých autech.

Jako prvního postřehnu Paula von Hindenburga, současného prezidenta. Představuje staré pořádky německého císařství, demokracie prý přináší chaos.

V tom se kupodivu shoduje se svým největším protivníkem, nadějným Adolfem Hitlerem, kandidátem Národně socialistické německé dělnické strany, prezentované všudypřítomnou zkratkou NSDAP.

Jeho plakáty upoutávají pozornost výraznými červenými nadpisy a na rozdíl od Hindenburga slibují ne starý pořádek, ale úplně nový řád.

Jen sem tam zahlédnu poměrně slabou propagaci dalších dvou kandidátů, komunisty Ernsta Thälmanna a Theodora Duesterberga z Německé národně lidové strany.

Připadá mi, jako by to byly plakáty nějakých konkurenčních cirkusů, které se sjely hostovat do jednoho města. Nablýskaná šapitó předvádějí své klauny a předhánějí se v drezuře dravé zvěře v podobě krize, aby nalákaly diváky na představení.

Politická orientace mnoha živnostníků nebo majitelů domů se dá v těchto dnech lehce určit podle plakátů, které nechávají na svých zdech nebo výlohách vylepit.

Současnou „Výmarskou republiku“, která bohužel s demokracií přinesla Německu i chaos a krizi, jako by všichni nenáviděli.

V březnovém větru je slyšet volání po změně, ať už jakékoliv.

Vystupuju na náměstí Svatého Jakuba a zamířím do kadeřnictví.

„Uctivost, slečno,“ zdraví mě kadeřník a pomáhá mi z kabátu.

„Jak to bude?“ ptá se, když se usadím v křesle před zrcadlem, „mám tady nejnovější módní časopisy z Paříže, pokud byste se chtěla podívat a nechat se inspirovat.“

„Ne, ne, děkuji!“ odmítám časopis, „nechci nic příliš výstředního. Chystám se na pracovní pohovor, takže potřebuji vypadat spíše skromně, ale rozhodně upraveně, rozumíte?“

Kadeřník přikyvuje a navrhuje mytí, zástřih a ondulaci jemné vlny vpředu.

Souhlasím.

„Máte krásně udržované vlasy!“ hodnotí mě kadeřník při mytí, „jaké vlasové přípravky používáte, mohu-li se ptát?“

Na takovou otázku nejsem připravená. Pozoruju v zrcadle, že mírně rudnu.

„Mám teď něco z ciziny, ano, zřejmě právě z Paříže,“ vysoukám se sebe nakonec.

„Tak to ano, to chápu!“ pokyvuje kadeřník nad mými vlasy a já si oddychnu.

Pracuje precizně. Nic nevynechá. Na takovou péči a kvalitu nejsem vůbec zvyklá. Několikrát se ujišťuje, že je vše v pořádku.

Tentokrát poučena, ač bych ráda, nenechávám žádné peníze navíc, ale opravdu pěkně mu poděkuju.

Obloha se čím dál víc protrhává. Prý po hodně dlouhé době, jak říkal kadeřník.

Mířím na Theresienstrasse 74.

Jdu pěšky a rovnám si myšlenky v nové hlavě. Potřebuju vzduch.

Slunce je povzbuzující, ale nervozita začíná stoupat.

Potřebuji tu práci! Musím uspět!

Když asi po dvaceti minutách chůze vkročím přímo do Theresienstrasse, skutečně se mi rozbuší srdce.

Zpomalím a koušu si dolní ret. Pomalu se blížím k číslu 74.

Na domě je nápis Heinrich Hoffmann – Verlag national-sozialistische Bilder.

Hned dole, napravo od vstupních dveří, za kterými vidím recepční stůl, je fotografický ateliér, na který upozorňuje výloha s portréty. V oknech jsou ale vylepeny volební plakáty NSDAP.

Nadechnu se a je mi jasné, že jakékoli další přešlapování před domem mě znervózní ještě víc. Odhodlaně vcházím dovnitř.

„Dobrý den!“ zdravím pozitivním tónem a žena za recepčním stolem, vytržená od papírování, prudce zvedá hlavu.

„Dobrý den, přejete si?“ ptá se a se servilním úsměvem čeká na mou odpověď.

„Přišla jsem za panem Hoffmannem,“ odpovídám jí.

Žena zbystří a prohlédne si mě od hlavy až k patě.

„Smím vědět, v jaké záležitosti?“ ptá se a lehce se mračí, „můj muž je totiž dost zaneprázdněn.“

„To chápu! Tak vy jste paní Hoffmannová?“ chrlím ze sebe nadšení a ač je to tak trochu proti etiketě, vystřelím k ní ruku.

Žena ji s menšími rozpaky přijímá a lehce si se mnou potřásá na pozdrav.

Její ruka je jako leklá ryba. Gumově a měkce se pohupuje, až ji žena mdle stáhne zpět.

„Já jsem Erna Leitnerová!“ představuji se a pozoruju, jak dle mého očekávání paní Hoffmannová při vyslovení jména Erna lehce pookřeje.

I ona se totiž jmenuje Erna.

„Je mi opravdu ctí. Víte, přijela jsem až z Anhaltska, abych se ve vašem nakladatelství ucházela o práci. Totiž, ano, měla bych to blíž do vaší pobočky do Berlína, ale vydala jsem se schválně až sem, abych mohla být přímo vedena panem Hoffmannem nebo vámi!“ zavaluju ženu nevyžádanými, ale dobře namířenými informacemi.

„Nejsem si jistá, slečno, že manžel chce někoho přijmout,“ odpovídá mi Hoffmannová, „to víte v téhle době…“

„Mohla bych mu ukázat pár svých fotografií?!“ otevírám výmluvně kabelku.

„Víte co, posaďte se tady na moment, manžel tu momentálně není, ale pokud chcete, můžete na něj počkat,“ ukazuje Hoffmannová na kožené sofa.

„Dobře, moc vám děkuji!“ sedám si a ona se vrací k práci za recepčním stolem.

Nenápadně si ji prohlížím.

Je to celkem obyčejně vyhlížející žena kolem čtyřicítky, zřejmě ale dost emancipovaná, když sedí za tímhle stolem.

Má na něm pořádek a čisto.

Přestože její výraz je profesionálně strohý, vidím, že jí práce dělá starosti. Jemně povzdychává a chvění rtů prozrazuje, že si právě s něčím neví rady.

Cítím na těle studený pot. Rozhlížím se po místnosti, která je doslova ověšená různými fotografiemi, asi z poloviny portréty.

U jednoho z nich se zastavím. Je to fotografie, kterou dobře znám.

„Obdivuji vaši práci pro NSDAP!“ využívám svůj zrychlený dech i tep jako důkaz nadšení.

„Opravdu?“ usměje se Hoffmannová překvapeně, „zajímáte se snad o politiku?“

„To ani ne, ale zajímají mě média a jejich využití, hlavně tedy fotografie ve spojení s tiskem. Na politiku jsem snad ještě příliš mladá,“ zasměju se přihlouple, ale Hoffmannovou to pobaví.

Znovu si mě prohlédne a s úsměvem pokývá hlavou.

Z ulice vchází manželský pár staršího věku a Hoffmannová se jim uctivě věnuje. Přišli na focení. Vede je ke dveřím do fotoateliéru, který je od haly oddělen příčkou, zasklenou mléčným sklem.

Hoffmannová otevírá páru dveře a předává manžele mladé dívce za sklem.

„Eva se o vás postará, prosím!“ zavírá Hoffmannová dveře a vrací se zpět.

„Eva,“ zní mi v uších.

Vysychá mi v krku.

Po pár dalších dlouhých minutách přijíždí před dům auto. Bublavý motor ztichne a pár chvil nato vchází do dveří prošedivělý muž přísného zjevu.

Je to Hoffmann.

I jeho už znám z fotky. Vypadal tam líp než naživo.

Vlastně je skoro na všech hromadných fotografiích na stěnách okolo. Vždycky s někým, se slavným a zřejmě i vlivným nebo bohatým zákazníkem.

„Dobrý den,“ pozdraví mě muž krátce, nevědouce, kdo jsem a proč tam sedím.

„Slečna se přišla ptát na práci,“ říká mu polohlasně Hoffmannová a skoro provinile sklopí oči.

„Pcha…,“ uchechtne se Hoffmann, letmo mě přejede pohledem a bez další reakce se má k odchodu po schodech do prvního patra.

„Pane Hoffmanne, já jsem Erna Leitnerová,“ vyrážím za ním a všímám si pobaveného pohledu jeho ženy, „mohla bych vám ukázat nějaké svoje fotografie?“

„Slečno,“ směje se Hoffmann cestou do schodů, „mám plný dům fotografií, těžko mi ukážete něco, co by mě mohlo zajímat.“

Nevzdávám se a spěchám za ním až na mezanin.

„Víte, já…, myslím, že jsem dobrá!“ vrážím mu do ruky dvě fotky, když ho konečně doženu.

Hoffmann se zastaví.

„Co, co myslíte?“ ptám se udýchaně a sleduju jeho oči zabořené do fotografického papíru.

„No…,“ uchechtne se muž znovu a ohlédne se směrem dolů, kde zanechal za stolem svou ženu, „pojďme si promluvit do mé kanceláře, slečno.“

„Jistě!“ přikyvuju a ochotně cupitám po schodech nahoru.

„Takže,“ pleskne Hoffmann rukavicemi na stůl ve své pracovně, „teď mi řekněte, co byste dělala, kdyby chtěla ty fotografie vidět dole i moje žena?“

Po zádech mi stéká studený čůrek potu.

„Ukázala bych tyhle,“ usmívám se na něj a z kabelky vytahuju několik portrétních fotografií a momentek z přírody, „jsou taky dobré, co myslíte, pane Hoffmanne?“

Hoffmann se na ně ani nepodívá.

„Tyhle jsou rozhodně lepší, slečno…,“ pohlédne mi konečně do očí a pokládá na stůl fotky, které jsem mu dala na chodbě.

Jsou to mé akty.

„Je vidět, že o práci skutečně stojíte,“ prohlíží si mě a jeho oči se derou pod moje šaty, jako kdyby chtěly prověřit, že se pod nimi skutečně skrývají stejné tvary, jaké mu ukazují ty fotografie.

„Velice, pane Hoffmanne! Myslím, že v současném Německu jste špička! Sleduji vaši práci pro NSDAP a myslím, že vám strana vděčí za velkou část svého úspěchu! Moc se toužím na takových věcech podílet a učit se od těch nejlepších, pane. Mám pocit, že se tady v tomto domě píše historie Německa, a chci být u toho,“ valím ze sebe a nemohu znít přesvědčivěji.

Hoffmann je mým proslovem překvapen. Zdá se ale, že spíše mile. Znovu si prohlédne mé akty a dlouze vydechne.

„Co umíte?“ ptá se a je na něm vidět, že přemýšlí.

„Samozřejmě fotografovat a to se všemi dnes užívanými druhy fotoaparátů. Umně zvládám i vyhotovení fotografií a práci s chemikáliemi včetně obsluhy celé černé komory. Píšu hbitě na stroji a zvládám základy účetnictví a různé administrativní práce. Studovala jsem ekonomické lyceum s výborným prospěchem a doma od dětství vypomáhala otci ve fotoateliéru,“ zalykám se.

„Hmm, hmm,“ špulí Hoffmann rty.

„Ráda se učím nové věci a učím se je velmi rychle,“ dodávám ještě.

„Víte co, slečno…, jak že se jmenujete?“ zamračí se najednou.

„Leitnerová, Erna Leitnerová,“ odpovídám napjatá jako struna.

„Víte co, slečno Leitnerová,“ nahne Hoffmann hlavu na stranu, „dám vám práci za dvou podmínek. Ta první je, že mi teď tady na místě navrhnete, jak mám manželce vysvětlit, že jsem vás v době krize přijal, ačkoli jsme žádnou pracovní sílu nepoptávali.“

Chvíli mlčím. Je to jen pár sekund, ale mně i jemu to musí připadat jako věčnost. Vaří se mi mozek.

„No, pane Hoffmanne,“ začnu konečně, „pomineme-li mé zjevné kvality a způsobilost pracovat i silnou motivaci, může být toto zdůvodnění opřeno o fakt, že bych první dva měsíce pracovala bez nároku na plat jako stážistka a dále pak o možnost, že bych mohla převzít část práce vaší ženy a ta by měla více času pro sebe. Vezměte mě kvůli ní, pro ni! Aby si ulevila od práce! To je přece skvělý důvod, nemyslíte?“ usmívám se na něj šibalsky a zabírá to, „dva měsíce vás nebudu stát ani fenik a až pak se rozhodnete, jestli se vám vyplatím. Totiž, jsem si jistá, že ano!“

Hoffmann se šklebí.

Čekám na jeho výrok. Nervozitu uvolňuju zatínáním pravého palce na noze.

„Jste chytrá, slečno…,“ přikyvuje s úsměvem.

„Jsem tedy přijata?“ žhnu nadšeně očima, aby mě už nedokázal odmítnout.

„Jste,“ plácne rukou do stolu.

„Ach, pane Hoffmanne, jsem tak šťastná!“ vrhám se k němu a chytám ho svýma oběma rukama za jeho pravačku.

„To jistě!“ vytrhne se mi a zavrtí rukou ve vzduchu, „ovšem je tu ještě má druhá podmínka.“

„Ach, ano. Jistě! Jaká!?“ vykoktám ze sebe.

„Občas mi přinesete nějakou tu vaši ‚dobrou fotografii‘, souhlasíte?“ poklepe ukazovákem na mé akty.

Vím, jak zareagovat, abych nebyla příliš lascivní. Nesmí ho to přestat bavit.

Otáčím se tedy na podpatku a mířím ke dveřím. Jeho oči mám zapíchnuté v zádech. Nechápe.

„Ráda…!“ otáčím se, až když mám jednu ruku na klice, „kdy tedy nastupuji?“

„V pondělí v osm ráno,“ šklebí se Hoffmann a levačkou shrábne akty ze stolu do šuplete.

Na chodbě si vydechnu. Scházím dolů do recepce, kde mě tázavým pohledem zachytí paní Hoffmannová.

„Takže, moc mě těšilo paní Hoffmannová, už v pondělí se uvidíme zase!“ zamávám jí za stůl a vycházím na ulici.

Chce se mi křičet! Jsem tam! Mám tu práci!!

Padá ze mě nervozita. Sama sebe poplácávám v mysli po ramenou, ale hned za rohem se zchladím uvědoměním, že tohle je jen úplný začátek.

Jsem ale na cestě a to je hlavní, přestože cíl je daleko.

Rozradostněná nakupuju.

A opět jsem trochu v úzkých.

„Co dál?“ ptá se prodavač, chlapík kolem čtyřiceti.

„Sardinky,“ odpovídám.

„Jaké? Od koho?“ ptá se tak jako u tří věcí, které jsem kupovala předtím.

„Víte co, vyberte mi ty, které jsou podle vás nejlepší!“ snažím se vyhnout podezření, že neznám sortiment.

Zabírá to. Prý by mi vybral i jiné věci, pokud bych chtěla vědět, co je podle něj nejlepší.

Hraju si s ním na stydlivku a po rychlém zaplacení utíkám z krámu. Příště musím jinam.

S plnou taškou jídla stoupám po schodech do svého bytu.

Ze shora se ozývají hlasy a než stačím zmizet v bytě, objevuje se na schodech Johann se dvěma dalšími spolubydlícími.

„Ááá, tentokrát za světla…! Pánové, tohle je Erna!“ představuje mě Johann a já kývnu přátelsky hlavou.

Mladíci zabraní do hovoru kývnou na pozdrav a pokračují dolů, ale Johann se zastaví.

„Uhlí máš dost?“ směje se na mě.

„Myslím, že momentálně nemám už žádné, ale děkuju, ještě je světlo, takže to zvládnu sama,“ odemykám dveře.

„Páni, to je ale nákup, nějaká oslava?“ ptá se.

„Tak trochu, získala jsem dnes práci,“ nedokážu se nepochlubit.

„No, tak to je tedy dobrý důvod, gratuluju!“ křičí Johann na celý dům.

„Pššš…,“ zamračím se na něj a uvědomím si, že si zřejmě až moc pouštím pusu na špacír.

„Vlastně je to zatím jenom stáž,“ vysvětluju mu.

„I tak je to úspěch, zřejmě jsi dítě štěstěny, Erno! Promiň, musím běžet!“ pokračuje konečně Johann za svými kamarády.

Doma pak pečlivě studuju značky potravin. Při příštím nákupu je musím znát.

Prohlížím si pobaveně etikety, které jsem neměla možnost nikdy předtím vidět, přestože obsah konzerv, sklenic či balíčků dobře znám.

Víkend trávím víceméně v posteli. Jako bych se stále nemohla dospat.

Koniec ukážky

Vydání první.

Vydalo nakladatelství Radek Červený – Knihovnice.cz,

Letňanská 330/15, 190 00 Praha 9,

nakladatelstvi.knihovnice.cz, nakladatelstvi@knihovnice.cz,

v Praze roku 2014 jako svou 8. publikaci.

Obálka a grafická úprava Štěpán Ryšavý – oMicrone.net.

Odpovědný redaktor Radek Červený.

Sazba a zlom Jana Douchová.

Tisk PBtisk a.s.

Korektura Alžběta Červená, Jiří Nosek, Petra Schürová.

Partneři projektu: Slevkupectvi.cz, oMicrone.

ISBN 978-80-87362-12-9 (ePub)

ISBN 978-80-87362-13-6 (PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-87362-14-3 (mobi)

ISBN 978-80-87362-15-0 (PDF)

Všechna práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoliv její část nesmí být přetiskována, kopírována, či jiným způsobem rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Knihy nakladatelství Radek Červený – Knihovnice.cz si můžete výhodně objednat na www.slevkupectvi.cz a nakladatelstvi.knihovnice.cz.

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

BŘEZEN

Tiráž