MILUJÍCÍ SESTRA

PETR EISNER

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Milující sestra

Copyright © Petr Eisner, 2009

Copyright of Czech edition © Radek Červený – Knihovnice.cz, 2009

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-87362-16-7 (ePub)

ISBN 978-80-87362-17-4 (PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-87362-18-1 (mobi)

ISBN 978-80-87362-19-8 (PDF)

Tuto knihu věnuji nezapomenutelné Helen

Dorce Žurkové

1980 – 2007

HELEN

Psal se rok 1927. Myslela jsem si, že mi svět leží u nohou a zatím…, ve skutečnosti jsem mu ležela u nohou já. Opilá úspěchem, penězi, přeludem krásné a báječné budoucnosti…

Byla jsem bláhová. Hloupá. Taky zamilovaná… Nad tou naivitou se jde jen pousmát.

Uvěřila jsem, že po trpkém začátku mého života přišel čas věčného štěstí. Zvykla jsem si na to rychle a všechny ty vzácné věci mi brzy začaly připadat jako samozřejmost. Myslela jsem si, že jsem pochopila nějaký zákon, nějaké pravidlo a že můžu zůstat klidná a užívat si plnými doušky až do smrti.

Tak to vlastně nakonec i bylo. Jen jsem to tehdy viděla v jiném světle. Byla jsem příliš krátkozraká a vlastně to nevím ani teď…, vybral si ten osud mě nebo jsem si jej vybrala já, sama…?

Byla jsem mladá, krásná a úspěšná. Žila jsem život, o kterém se mnoha jiným ženám ani nesnilo. Pokud vůbec měly v té době odvahu na něco takového pomyslet. Nebyl to všední život. To ne. Přesto mi stačil téměř zevšednět.

Měla jsem prakticky všechno, co jsem chtěla. A měla jsem také sestru…, Carrii. Byla mou jedinou opravdovou rodinou. Jediným člověkem, který mi stále připomínal, kdo pod všemi těmi líčidly a drahými šaty vlastně jsem. Vracela mě k sobě samé, mnohdy proti mé vůli. Někdy jsem to potřebovala, jindy jsem se do toho zrcadla podívat nechtěla a všemožně se tomu bránila.

Ano, Carrie mi byla sestrou a nakonec i tím, o co jsem ve výsledné podobě nestála. Byla mým osudem. A já patrně osudem jejím.

1

St. Louis bylo najednou velké město. Jakoby se to stalo přes noc. Na jeho okraji vyrostly v posledních letech nové fabriky a mraky lidí se za prací stáhly do města, které dřív za moc nestálo. Na Mississippi se začalo objevovat víc a víc velkých lodí, přivážejících suroviny a odvážejících zboží z továren.

Dařilo se. Boháči bohatli a na kopci nad starým centrem, kde byl nejlepší vzduch ve městě, si stavěli okázalá sídla.

Dole u řeky pak ležely na obou březích černošské čtvrti. Město se plnilo novými přistěhovalci a radnice informovala tisk, že St. Louis brzy překročí hranici osmi set tisíc a stane se tak sedmým nejlidnatějším městem Ameriky.

Ulice starého centra se rozzářily novými obchody a podniky pro pobavení všech vrstev. Jako houby po dešti se vyrojily putyky, kde se jen bohapustě pilo, ale i restaurace s kvalitní kuchyní a nóbl kluby s večerním programem.

V černém ghettu se jen tak hrálo blues, jiný podnik v centru pak předváděl taneční vystoupení liliputánů a kníraté vzpěrače těžkých vah.

Nejvyhlášenější místo pro ty, co neměli hluboko do kapsy, bylo na Bond Avenue. Hot Heaven Club měl každý večer plno, i když panák whisky tam byl o dost dražší než jinde ve městě.

Podnik nabízel vybranou zábavu. Hrála se moderní muzika, drzý a provokativní jazz a v přestávkách vystupovali eskamotéři, kteří neustále pendlovali po turné, aby se neokoukali.

Hlavním magnetem podniku pro muže byla ale samozřejmě žena. Zpěvačka. V pátek a v sobotu, kdy vystupovala, se přede dveřmi mačkal dav nastrojených chlapů třeba i hodinu před otevřením. Dnes to byl ovšem výjimečný pátek…

Plakáty ohlašující nový repertoár visely všude ve městě. Helen Bowmanová! Božská Helen! Ďábelský hlas v andělském těle! Nebo obráceně?

Plakát s jejím rozesmátým obličejem a očima dívajícíma se kamsi vysoko a daleko, vyvolal na tu dobu nevídané šílenství. Mačkanice před klubem a následný vpád návštěvníků do podniku neměl obdoby. Když o hodinu později spustil band, aby připravil půdu pro její nástup, začali chlapi uvnitř ječet. Ty marně čekající v davu venku zachvátila závist a zlost, ale přesto se namísto pokřikování ztišili, aby ji zaslechli alespoň zvenku.

Po ulici procházela starší dáma. Zakřičela něco o Bohu, který se dívá a pohrozila staženým parapletem. Nikdo z mužů se ani neotočil.

„Fuj, nestyda! To je ale úroveň!“ strhávala pak žena o blok dál křečovitě plakát rukama v krajkových rukavičkách.

Tou dobou zazněly první údery do piána. Svižné a hravé tóny první nové písně. Na pódium se vypotácel majitel podniku, pan Bennetty. Postarší a věčně upocený muž v drahém obleku došel rychlým krokem k mikrofonu, pohladil si mohutné kníry a přehlušil piáno svým chraplavým řevem oznamujícím senzaci večera.

„Dámy…“ rozhlédl se po klubu, jakoby někoho hledal, „ale hlavně pánové! Dnes poprvé s novým programem, jen u nás v Hot Heaven a jen pro vás zazpívá s Bennetty Bandem, skvělá a obdivovaná Helen Bowmanová!!!“

Ryk naplnil klub až ke stropu a smísil se s vrstvami kouře z cigár a doutníků. Bennetty odběhl z pódia. K piánu se přidaly bicí a dechy. Společně s nimi se ze zákulisí vynořila ženská postava.

Smyslně přimhouřené oči a široký úsměv. Pravá ruka v dlouhé černé rukavici si hbitě přitáhla mikrofon a silný, ale zároveň hebký a plný hlas se rozletěl k uším nedočkavého publika, které jakoby najednou oněmělo úžasem.

„Všichni muži mě chtějí

stále mě milujou

já každou noc

si na pomoc

zpívám píseň svou

nechci sama spát

tak mě přijďte hřát

já zpívám, ooo popa doo

ooo popa doo“

Její boky v dlouhých, třpytivě červených šatech s rozparkem vysoko nad koleno se svůdně vlnily a černé rukavice nad lokty protínaly hustý těžký vzduch, aby dokreslily slova písně. Rozverné mrkání, pohazování hlavou s módní čelenkou a špulení rudých rtů, doplnil při saxofonovém sólu lehký ladný tanec po pódiu, při kterém Helen jakoby zjemněla jen proto, aby se mohla o to víc opřít do další sloky.

„Tak mi dej hochu vědět

jen jestli zájem máš

a já ti dám

všechno co mám

tu píseň ti zazpívám

tak přijď ještě dnes

za mnou do Nebes

kde zpívám, ooo popa doo

ooo popa doo“

Na poslední ooo popa doo band ztichnul a Helen tak zakončila první song večera jen svým hlasem, s rukama opřenýma do boků, nohou vystrčenou z rozparku a mrknutím do světla nového pohyblivého reflektoru, jediného v celém St. Louis. Starý Bennetty ho pro tuto příležitost objednal až v Los Angeles.

Pánové vyletěli ze židlí a jejich křik a potlesk nebraly konce.

Rozpažila a s ústy otevřenými smíchem se procházela po pódiu. S modravým kouřem nasávala do plic úspěch.

Ze zákulisí ji pozorovaly dvě oči, tolik podobné těm jejím, ale přesto úplně jiné. Sledovaly ji upřeně, tak jako už mnoho večerů předtím…

Další písně sklízely nové a nové ovace. Když Helen těsně před půlnocí rozdala všem v hledišti své vzdušné polibky, naposled zamávala a zmizela v úzké chodbě vedoucí z pravého rohu pódia, vyřvávali pánové ještě dlouho její jméno a posílali jí po číšnících nabídky k sňatku.

Tři malé místnosti za pódiem sloužily jako šatny. Jedna byla pro muzikanty z Bennettyho bandu, druhá, jen maličká špeluňka, pro hostující eskamotéry. Třetí místnost, ta největší, patřila celá jen Helen, přestože vystupovala jen pár dní v týdnu.

Nabitá úspěchem vběhla Helen s rozzářenou tváří a drobnými krůpějemi potu na čele do šatny.

„Úúúúú!“ zvedla ruce do výšky a naplno se rozesmála.

„Bože můj, ty jsi ale splavená!“ řekla trochu opovržlivě její sestra Carrie, která se se založenýma rukama opírala bedry o stolek se zrcadlem a líčidly.

„No? Tak co? Jak se ti líbil náš nový program…?“ nevzdávala se Helen a s rozpaženýma rukama vystřihla svou úspěšnou pózu z pódia.

„Byla jsi skvělá, jak jinak. No a ty nové šaty…? Proč jsi mi o nich neřekla?“ nadhodila vyčítavě Carrie a poodstoupila od stolku, aby udělala Helen místo.

„Nový program, nové šaty, překvapení…, překvapení pro všechny! Chápeš?“ stáhla si Helen vlhké rukavice.

„Aha…,“ pokývla Carrie.

„No tak. Pomůžeš mi z nich? Mám pocit, že se na mě snad přilepily…,“ natočila se Helen prosebně ke Carrie.

Byla stále udýchaná a horké tělo pulsovalo v drahé červené látce. Carrie mlčky přistoupila a jemně jí pomáhala se svlékáním. Upocené tělo i tak vonělo. Vonělo po Helen. Po jejím mládí, kráse a úspěchu. Krásná, hladká a právě teď i vlhká kůže se třpytila podobně jako šaty, ze kterých ji Carrie pomáhala vysvobodit.

„Jsem moc ráda, že jsi dnes přišla…, že jsi tu byla,“ řekla pak nahá Helen laskavě.

Stála u stolku před zrcadlem a utírala si pot z těla.

Carrie se usmála a pohladila ji po rameni.

Helen pomalu přejížděla ručníkem přes krásná plná ňadra, do záhybů pod nimi, pak po břiše a zpět nahoru do podpaží.

Carrie stála za ní a sledovala ty pohyby v zrcadle naproti. Pak sáhla sama po ručníku, aby Helen otřela mokrá záda. Přejížděla pomalu od krku až po okraj hedvábných kalhotek s nařaseným lemem.

Helen si zatím kontrolovala líčení a letmo se snažila upravit si vlasy. I ty byly vlhké, a tak si do nich rychle vrazila prsty a zatřepala rukama, aby se do vlasů dostal vzduch. Už rok nosila ostře střižený účes s ofinou, rámující její obličej jako krásný obraz. Rovné černé vlasy držely tvar a udržování účesu jí nedalo takřka žádnou práci.

„Ty šaty…,“ prolomila krátké ticho Carrie, „to ses ale musela plácnout přes kapsu!“

„Kdepak já!“ zasmála se Helen, „to Alan!“

Carrie se zamračila.

„Musím si pospíšit…, máme teď ještě takovou malou oslavu toho dnešního programu…,“ domalovala si Helen rty.

„Vážně?!“ zbystřila Carrie, „Jáá…, taky mám dnes chuť se něčeho dobrého napít!“

„Zadrž, zadrž, sestřičko, myslela jsem tím jen mě a Alana,“ mrkla Helen do zrcadla, ve kterém ji Carrie stále sledovala.

„Aha, no jistě…“ zesmutněla Carrie.

„Ale jestli ještě nechceš domů, můžeš si s kapelou chvíli posedět tady. Řeknu třeba Frankovi… Vidělas, jak dnes válel na piáno?“ otočila se Helen od zrcadla a znovu na Carrie.

„Hm. Děkuji mnohokrát, ale poslouchat řeči o ‚krásách ragtimu a hbitejch prstech černejch pianistů‘…? Takovou chuť na to pití zase nemám.“

„To jsem jedině ráda. Myslím, že poslední dobou to s pitím trochu přeháníš…, kdyby to tak viděla teta Banksová…,“ musela se Helen usmát.

„Nebuď prudérní, sestřičko…, a o nějaké míře mi ty raději nic neříkej,“ dloubla Carrie Helen prstem do žeber.

„No, no…,“ prohnula se Helen.

„Rozmysli si to, Frankie určitě ještě sedí vedle v šatně…,“ sáhla pak rychle po volných elegantních šatech, které jí Carrie podala.

„Tak ať sedí,“ odsekla.

V tu chvíli zaklepal zvenčí na dveře Alan: „Můžeme, hvězdo?“

„Hned!“ odpověděla Helen a znovu se obrátila ke Carrii.

„Takže? Frankie…?“ kývla šibalsky hlavou ke dveřím.

„Co se to děje, Helen…, vždycky jsi mi rozuměla už napoprvé…“ vzdychla Carrie otráveně.

Helen nadzdvihla obočí, vlepila Carrii rychlý polibek na tvář a vyběhla ze dveří.

Carrie se zahleděla na svůj odraz v zrcadle. Pootočila hlavu, aby si prohlédla, jak ji Helen umazala rtěnkou.

HELEN

Zpívala jsem si už jako malá. Hned, jak mi to hlásek dovolil. Ano, to byl jistě dar.

Vzpomínám si, že jsem si zpívala i na otcově pohřbu se smuteční kapelou. Když mě pak žena, kterou jsem tehdy pokládala za cizí, hrubě plácla do zad a já se na ni bojácně otočila, vůbec jsem netušila, že je to má příbuzná. Tetička, pod jejíž tvrdou rukou prožiju po matčině smrti zbytek svého dětství.

To dětství…, dá-li se té době tak vůbec říkat, netrvalo dlouho. Bylo mi šest, když matka umřela. Při porodu. Naživu zůstalo děťátko a ostuda.

Bydlely jsme ve Wentzville, v zapadákově asi čtyřicet mil západně od St. Louis. Lidé se dohadovali, s kým matka dítě měla, a nadávali jí do poběhlic, přestože byla mrtvá. Mysleli, že tomu nerozumím, ale já jsem to slyšela jasně a zřetelně. Seděla jsem na schodech před domem a nechávala to na sebe padat jako kamení.

„Kdo ví, s kým měla tebe! Hanba!“ pokřikovali na mě hned druhý den po její smrti.

Mě ale zajímal křičící uzlíček, co zůstal doma. Zvědavě jsem ho okukovala a pomalu obcházela kolem, než jsem se odvážila lehce se dotknout bříškem prstu zarudlé tvářičky.

Druhý den odpoledne přijela ze St. Louis teta z otcova pohřbu. Teta Banksová.

„Nééé…!“ křičela jsem, když jsem ji uviděla přes dveřní síť proti mouchám.

Vší silou, kterou jsem tehdy měla, jsem se zapřela do rámu dveří a nechtěla jí dovolit, aby vešla. Můj křik se sléval s vřískotem plačící sestřičky. Ani jedna z nás tam tetu nechtěla.

Teta mě jedním úderem do dveří srazila na zem. Vešla dovnitř a za vlasy mě zvedla z podlahy. Vzala nějaké naše věci a hned nás odvezla sebou.

Jejím rukám, které už jsem znala, chyběl cit. Byly tvrdé. Táhla mě za sebou. Nestíhala jsem její dlouhé kroky a bolest sevřeného zápěstí mě nutila k pláči.

Dům, ve kterém bydlela, byl mnohem větší než náš ve Wentzville, přestože žila sama. Ze začátku mě děsil stejně jako to obrovité a nepřátelské St. Louis okolo.

Dole byl veliký obývací pokoj, kde se i jedlo, tetina ložnice a kuchyně s kamrlíkem pro služebnou. Schody z chodby vedly nahoru do patra, kde byla ložnice pro nás a další pokoj plný haraburdí. Dolů, do malého sklepa s prádelnou, se scházelo po užších schodech vedle kuchyně.

Náš dům ve Wentzville pak pár týdnů po odjezdu s tetou rozbilo tornádo, stejně jako půlku toho zapadákova, kam jsem se už nikdy nevrátila.

Po příjezdu mě teta nechala stát dole, v tom velkém zatuchlém obývacím pokoji. Čpělo to tam naftalínem. Bála jsem se udělat jediný krok. Všude okolo jsem viděla její království, ve kterém jsem nebyla vítaná, i když si mě sem sama přivedla.

„Budeš mi vděčná, že jsem si vás obě vzala, rozumíš! Nemusela jsem to udělat. S tvojí matkou jsem nikdy nevycházela,“ řekla povýšeně, když se vrátila do pokoje.

Opakovala to velmi často a po tornádu nad Wentzville pak přidávala ještě to, že kdyby naše matka neumřela, zůstaly bychom tam a tornádo by nás jistě zabilo všechny tři.

„Uvědom si to! Zachránila jsem vám život! Bylo to štěstí, že tvoje matka umřela, věděla zřejmě proč…,“ hučela mi zblízka do obličeje a já se rozvzlykala.

„Žádný brek ti tolerovat nebudu! Stačí, že křičí ta malá! A budeš se o ni pěkně starat! Je to tvoje sestra, ne moje…,“ zatřásla se mnou a já zaťala zuby, abych ten pláč dokázala udržet uvnitř.

Tolik jsem ji tenkrát chtěla uhodit přímo do toho zlého obličeje a rozbít jí cvikr. Chápala jsem ale, že její ruce jsou prostě silnější a že bych si svým hrdinským vzdorem vůbec nepomohla.

Večer pak přišla do domu korpulentní černoška Bernice, která vzala stále křičící sestřičku a strčila jí do droboučkých úst černou bradavku jednoho z obrovitých ňader.

„Japa se ta maličká menuje?“ zeptala se mě Bernice hlubokým hlasem a já pokrčila rameny.

„Bude to Carrie, protože se o ni musíme starat. To je jméno, které si zaslouží!“ řekla chladně teta Banksová.

„To je hezký méno…,“ usmála se Bernice na malou Carrii, která už dychtivě sála její mléko.

„Chm…, myslím, že na tohle se dívat nemusím. Přijď si pak vedle pro peníze,“ řekla jí teta Banksová a odešla přes chodbu do své ložnice.

Já jsem se na to dívala moc ráda. Carrie byla najednou tak spokojená a klidná. Prohlížela jsem si Bernicina prsa, tolik odlišná od těch matčiných. Když se Carrie náhle odlepila od bradavky, uviděla jsem kapky bílého mléka a udiveně vytřeštila oči.

„Copa? Myslelas, že i mlíko mám černý?“ rozesmála se Bernice hlasitě.

„Tady nejsi u řeky!“ křikla z ložnice teta Banksová.

Bernice stáhla rty a nastavila Carrii druhé prso.

2

Pozdě odpoledne vyšla Carrie ze svého pokoje, seběhla schody a strčila hlavu do kuchyně.

„Je už doufám vypráno?“ zeptala se služky Lisy.

Ta přikývla.

„Doufám, že jsi byla opatrná!“ zmizela Carrie ze dveří.

Seběhla ještě o patro níž do prádelny a prohlížela si oblečení visící na šňůrách. Hledala Heleniny nové šaty. Ty, ve kterých noc předtím vystupovala v Hot Heaven. Světlo z okýnka dávalo látce tajemný tón barvy.

Carrie šaty lehce pohladila, pak přistoupila blíž a zabořila obličej hluboko do nich. Nadechla se levandulové vůně po čerstvém praní a otevřela oči, do kterých jí vletěla záplava nachu.

Chvíli v té barvě nehnutě stála a pak opatrně sundala šaty ze šňůry. Položila si je přes ruku a vyšla po schodech zpátky do kuchyně.

„Liso, ty šaty jsou ještě vlhké!“

„Ale slečno Carrie, prala jsem je hned ráno, hned jak jsem vstala…,“ vysvětlovala služka.

„Helen už si to s tebou vyřídí, máš štěstí, že tu není,“ svraštila Carrie čelo.

„A kde vlastně slečna Helen je…?“ nedokázala Lisa zadržet otázku.

Carrie se zarazila a sevřela rty. Musela jí to ta hloupá služka zase připomenout?!

„Do toho ti nic není. Starej se o to, za co tě platíme!“ odsekla.

Nahoře ve svém pokoji pak mrštila šaty na postel. Posadila se a chytila si hlavu do dlaní. Prudce oddychovala. Přemýšlela. Pak se rychle převlékla, vzala Heleniny šaty a vyrazila do klubu.

Aby se dostala k zadnímu vchodu, musela projít okolo hloučku nedočkavců, kteří už postávali před doposud zavřeným klubem.

„Cože? Tohle že je její sestra…?“ zaslechla.

„Hm…, to víš, druhá taková se jen tak nevyvede…“ rozchechtali se čekající pánové.

Carrie po nich hodila zlý pohled a zmizela za rohem. Tam zabušila na malé dveře, vedoucí přímo k šatnám. Otevřel jí postarší hubený černoch, který v klubu uklízel. Přicházel ráno a před programem musel zase pryč. Barevní jinak do podniku nesměli. Alespoň ne jako hosté.

„Dobrý večer, slečno Carrie,“ pozdravil ji.

Neodpověděla a štítivě se okolo něj protáhla dovnitř.

Prošla chodbou a otevřela dveře do šatny. Helen tam ještě nebyla.

Carrie přehodila šaty přes židli a vyrazila naproti, do šatny bandu, odkud se ozývalo několik veselých mužských hlasů. Zaváhala, ale pak přece jen zaklepala a vešla.

„To je ale návštěva!“ zareagoval hned pianista Frank. „Zdravíme tě, Carrie!“

Ostatní muzikanti přikývli.

„Přinesla jsem Helen šaty, ale ona tu ještě není. Mám o ni tak trochu strach, víte…,“ usmála se jakoby stydlivě.

„O tu nemusíš mít strach, to se neboj. Šla se přece včera bavit s Alanem,“ pousmál se hubený vysoký basák Larry.

„To vím, ale co s ním dělá takovou dobu?!“ naběhla si Carrie.

Rozesmáli se.

„Jsi už velká holka Carrie, můžem ti to prozradit, jestli chceš!“ volal Frank.

„Nebo rovnou ukázat!“ vykřikl Larry.

Zabouchla dveře a utekla před jejich smíchem k Helen. Nadávala si, že k nim vešla. Měli z ní jen legraci, tak jako vždycky.

Chvíli jen tak stála, a pak vzala ze židle Heleniny šaty. Přiložila si je na tělo a prohlížela se v zrcadle. Pravou rukou sáhla po čelence a posadila si ji na hlavu.

Napadlo ji, že si šaty zkusí, ale dobře věděla, že by jí nebyly. Asi by se do nich vůbec nevešla. Možná by je i roztrhla… Ale co, když se to stane, řekne, že je ta nešikovná Lisa roztrhala při praní. Už už se chtěla dát do svlékání, když ji vyrušil známý hlas.

„Ale ale, ty chceš jít dnes zpívat místo mě?“ objevila se ve dveřích šatny Helen.

„Nééé…!“ rozesmála se Carrie, „já…, promiň, ty šaty jsou prostě nádherné. Tak ráda bych si je vyzkoušela…“

„No, asi až někdy jindy, Carrie…,“ zvedla Helen krátce oči v sloup.

„Proboha, vždyť jsou ještě vlhké! Za chvíli musím být na pódiu!“ propadla hned nato panice.

„Máš být doma a ohlídat si to!“ řekla jí Carrie pichlavě, „včera to asi stálo za to, viď?“

„Znáš Alana, ten na dolar nekouká, když je co oslavovat. Opravdu jsme si užili…,“ usmála se Helen zasněně.

„Hmm…, tak užili…“ zopakovala Carrie.

„Víš co? Raděj mi trochu pomoz…, je pozdě,“ začala se Helen rychle svlékat a z pódia se už ozvala první rozehřívací instrumentálka.

„Copak jsi dnes dělala ty, sestřičko?“ zeptala se Helen, když se posadila před zrcadlo k líčidlům.

„Proč? Tebe vážně zajímá, co jsem dělala, zatímco ty jsi ležela v Bennettyho objetí?“ stáhla Carrie rty.

„Carrie!“ vybuchla Helen. „Od kdy ty hlídáš, co já dělám?!“

„Od té doby, co nechodíš spát domů!“ odpověděla hned Carrie.

„Je to jednou za čas…“ řekla Helen, když si domalovala rty.

„Je to čím dál častěji, Helen…,“ zesmutněla Carrie.

„Tak podívej se, sestřičko, když teta Banksová umřela, musela jsem se skutečně začít starat o nás obě. Tedy, ne že bych to do té doby nedělala…“ přejela si Helen nos pudrovým polštářkem.

„Já vím. Já vím, že ses starala…“ chtěla najednou Carrie jejich rozhovor zklidnit.

„Ano, starala. O tebe jako o mladší sestru a o sebe jako…,“ zahleděla se Helen spokojeně do zrcadla na svou dokonalou tvář, „…jako o sebe,“ našpulila červené rty.

„Já jsem dospělá, Carrie. Vydělávám. Na mě i na tebe. Platím Lisu! Ale tobě je teprve šestnáct. Takže kontrolovat nebudeš ty mě, ale já tebe, sestřičko. A nudí mě, že to musíme probírat pořád dokola…“

„Chm…, platíš Lisu…! Ta služka je stejně k ničemu! Je to Irčanka… A podle toho i vaří!“ vyhrkla Carrie.

„Plácáš, myslím, hlouposti. Kdybychom ji neměli, dávno bychom se utopily v prachu a špíně. Černou Mildred jsem musela po tetině smrti vyhodit kvůli tobě. Nemohla jsi ji vystát! A teď ti vadí i bílá Irka? Já nevím, Carrie, nebudeš mi, doufám, namlouvat, že bys třeba celý dům zastala ty sama…, a snad bys i navařila, ne?“ rozesmála se Helen.

„Sama ne, ale s tebou…“ hlesla Carrie.

„Můj bože, ty ses snad zbláznila. Já pracuju tady, jak víš. A dobře taky víš, že tím vydělávám dost pro nás pro obě. Víš co, jsi chytrá, co kdybys šla studovat? No tak, vyber si něco!“ snažila se Helen Carrii nadchnout.

„Co kdybys byla zase víc se mnou…“ nedala se Carrie, „stýská se mi, po nocích jsi tady nebo s Alanem, pořád nějaké zkoušky… Copak zapomínáš, jak nám spolu bylo dobře?“

„To víš, že ne. Ale ty už taky nejsi dítě jako kdysi. Začínám mít prostě svůj život a tebe čeká zase tvůj. Tvůj vlastní,“ zahleděla se Helen do sestřiných smutných očí.

„Takže už nejsem dítě, ale dospělá taky nejsem…, hm?“ udělala Carrie vyčítavou grimasu.

„Víš tedy co? Můžu říct Alanovi, že nemusíme chodit na noc vždycky jen k němu…,“ navrhla Helen.

„Cože!? Chceš ho snad tahat k nám?!“ vyletěla Carrie.

„Myslela jsem, že bychom tak byly…,“ snažila se Helen vysvětlit svůj záměr.

„Mně a Lise víc na očích?“ křikla Carrie.

„My dvě víc spolu…, jak jsi chtěla…“ dopověděla Helen potichu.

„Ale já myslela samy!“ opřela se Carrie otráveně o zeď.

Z pódia se v tu chvíli ozval chraplák starého pana Bennettyho a Helen došlo, že už má stát připravená v zákulisí.

„Zítra přijdu k obědu, dobře?“ pohladila Carrii na usmířenou po tváři.

Ta se ale nazlobeně odvrátila.

„No tak! Carrie…?“ otočila jí Helen hlavu zpátky k sobě.

„Moc ti to sluší, Hel. Jsi krásná,“ řekla smutně Carrie a rychle jí otevřela dveře do chodby.

Helen přiběhla na pódium na vteřinu přesně a její zpěv opět zatlačil všechny do židlí, aby z nich pak vyletěli a zaplavili ji ohlušujícím aplausem.

Carrie pomalu došla na kraj pódia a sledovala svou sestru tak jako předešlou noc. Zkusila se pohupovat podle hudby, tančit, ale když si všimla, že Frank od piána vidí přímo na ni a směje se víc než obvykle, otočila se na patě a zmizela v chodbě.

HELEN

Na matčin pohřeb nás teta Banksová nevzala.

Představovala jsem si tehdy, že to tornádo, o kterém se mluvilo, vytáhlo matku z rakve a ona na tom větru vyletěla rovnou do nebe.

Vlastně jsem se nikdy nedozvěděla, že by nějaký pohřeb byl. Uvědomila jsem si to až o pár let později, když mi došlo, že na něj asi pořád čekám. Že jsem se s matkou nerozloučila. Ztrácela se mi v křiku čerstvě narozené Carrie a ve zvířeném prachu tornáda.

Víc než její tvář jsem si vybavovala její ruce, doteky nebo hlas, kterým mluvila jen ke mně. Všechno to ale bledlo a já se bála, co řeknu Carrii, až se mě jednou zeptá, jaká matka byla.

Ona to ale nikdy neudělala. Nikdy se neptala ani na matku, ani na otce. Ten mi ze vzpomínek zmizel už dávno. Carrie měla ale stejně jiného, neznámého.

Matky měla Carrie nakonec vlastně tři. Naši společnou – tu, která ji počala a porodila, pak tlustou černou Bernice, která jí dávala pít z prsů a nakonec… mě, svou jen o pár let starší sestru.

Bernice chodila Carrii kojit každý den. Vždycky jsem chtěla být u toho. Sledovala jsem tu velkou černou ženu a její nálady. Někdy přišla klidná a usmívala se na mě, jindy byla nazlobená a zlostně odfukovala.

Sedávala jsem na pohovce, nohy přes jedno z opěradel a dívala se na ten výjev. Byla to chvíle mého odpočinku, protože jinak jsem musela být u Carrie já. Teta Banksová se na to černé kojení dívala nerada a tak, když odešla z velkého pokoje, mohla jsem se roztáhnout po pohovce s nohama přes opěradlo, za což bych od ní jinak dostala.

„Chceš taky? Mám dost…“ řekla mi jednou Bernice, když už Carrie nechtěla dál pít a začala se odvracet.

„Ne. Já už jsem veliká,“ odpověděla jsem s hlavou zakloněnou přes okraj pohovky.

Viděla jsem ji tak vzhůru nohama. Líbilo se mi to. Věci jakoby najednou platily jinak. Smála jsem se a fantazírovala o tom jen do chvíle, kdy se ve dveřích objevila obrácená postava tety. Hned mi bylo jasné, že věci platí stejně a že od tety dostanu, i když je vzhůru nohama.

„Když na té pohovce neumíš sedět, tak na ní nesedej vůbec!“ chytila mě teta za vlasy a otočila mě do vzorného sedu.

Syčela jsem bolestí. Moje chyba. Mohla jsem slyšet kroky jejích tvrdých střevíců, ale příliš jsem se zasnila.

Když Bernice odešla, odnesla jsem Carrii nahoru do našeho pokoje. Byl snad až moc velký pro dvě tak malé osůbky. I když do něj teta častokrát bezostyšně vtrhla, byl to náš prostor, kde jsme bývaly samy. Bylo to také místo, kde jsem v noci prvních pár týdnů potichu plakala.

Naproti našim dveřím byl vchod do další velké místnosti, kde se skladovala spousta starého nábytku a různých krámů. Později jsem vyrozuměla, že to snad býval pokoj tetina muže. Pan Banks byl prý o dost starší než ona a zahynul ve velké občanské válce. Teta sama o něm ale nikdy nemluvila.

Zkoušela jsem si představit, jak asi teta Banksová vypadala, když byla mladá a vdávala se, ale obrazy, které jsem si dokázala vytvořit, se stále až příliš podobaly jejímu starému bílému obličeji s povislými tvářemi a vrásčitým čelem. Pitoreskní představa stařeny ve svatebních šatech mi naháněla hrůzu.

Jak Carrie rostla, byla čím dál zábavnější a já mohla vymýšlet pro nás dvě stále složitější hry.

Koniec ukážky

Petr Eisner

MILUJÍCÍ SESTRA

Vydání první.

Vydalo nakladatelství Radek Červený – Knihovnice.cz,

Letňanská 330/15, 190 00 Praha 9,

nakladatelstvi.knihovnice.cz, nakladatelstvi@knihovnice.cz,

v Praze roku 2009 jako svou 3. publikaci.

Obálka a grafická úprava Štěpán Ryšavý – oMicrone.net.

Odpovědný redaktor Radek Červený.

Sazba agentura Red Cat, Sokolovská 82, 186 00 Praha 8.

ISBN 978-80-87362-16-7 (ePub)

ISBN 978-80-87362-17-4 (PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-87362-18-1 (mobi)

ISBN 978-80-87362-19-8 (PDF)

Všechna práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

Knihy nakladatelství Radek Červený – Knihovnice.cz si můžete výhodně

objednat na internetových stránkách literárního serveru

Knihovnice.cz (www.knihovnice.cz).

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

HELEN

1

HELEN

2

HELEN

BERNICE

3

4

5

6

7

8

10

11

12

13

14

15

16

Tiráž