Janka Podtatranka

Tá Rebelka z televíznej reality šou

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Janka Podtatranka

ISBN 978-80-971652-5-3

„Túto knihu venujem svojej rebelke Milke!“

Mamka

„Čestne prehlasujem, že všetko, o čom sa píše v tejto knihe, sa naozaj stalo. Je to skutočný životný príbeh. Nič nie je vymyslené ani prikrášlené. Len mená protagonistov sú pozmenené, kvôli zachovaniu ich anonymity.

Zámerne dielo publikujem pod pseudonymom a neuvádzam žiadne osobné údaje, pretože konanie niektorých postáv napĺňa skutkovú podstatu trestného činu, i keď väčšina je už, pravdepodobne, premlčaná. Z toho istého dôvodu sa budem vyhýbať publicite.

Ak by sa niektorá z postáv cítila dotknutá a chcela ma udať za ohováranie či urážku na cti, zámerne nebude mať k dispozícii žiaden údaj, prostredníctvom ktorého by bolo možné jeho postavu zosobniť. Okrem toho, uškodila by viac svojej vlastnej osobe a reputácii, mne by tak iba urobila reklamu na moje dielo.“

Autorka

Predslov

Dostáva sa vám do rúk moja štvrtá kniha. Je súčasťou pentalógie – môjho skutočného životného príbehu. Rovnako však, ako predošlé tri časti, dá sa i táto kniha čítať samostatne. Tvorí nezávislý celok.

Je to skutočný príbeh nechceného dieťaťa z východoslovenskej rómskej rodiny, ktoré bolo rodičom odobraté kvôli zanedbávaniu, týraniu, podvýžive a umiestnené do dojčenského ústavu. Odtiaľ si ju vo veku troch rokov vzala do výchovy nerómska rodina s dvomi vlastnými a dvomi už osvojenými deťmi, aby jej poskytla rodinu, lásku, zázemie a útočisko...

Milka je neuveriteľne talentované dieťa a robí svojim pestúnom radosť, kým na ňu nepríde puberta. Vtedy sa otočí jej správanie o stoosemdesiat stupňov a začne spôsobovať náhradným rodičom starosti. Jej výčiny stoja rodičov nejednu vrásku a dovedú ich až k psychickému a fyzickému zrúteniu.

Keď si už s ňou nevedia rady a uvažujú o umiestnení dieťaťa do ústavnej výchovy za účelom resocializácie, príde posledná šanca v podobe televízie Markíza... Náhradná mama prihlási Milku do televíznej reality šou Najprísnejší rodičia, dúfajúc, že sa jej otvoria oči, dievča zmení svoje správanie a nezahodí za hlavu svoj obrovský talent.

Podarí sa Milke vďaka televíznej skúsenosti splniť očakávania rodiny a priateľov? Dokáže rodina nájsť v sebe silu a nehodiť flintu do žita?

Skutočný príbeh plný emócií ponúka pohľad pod pokrievku tabuizovanej témy riešenia rómskej otázky a náhradného rodičovstva.

Všetko, o čom sa v knihe píše, sa skutočne stalo, iba mená postáv v knihe sú zmenené kvôli zachovaniu ich anonymity.

Autorka

Vysoké Tatry 21. 2. 2013

Prológ - „Haló, tu polícia!“

Je začiatok októbra dvetisícdvanásť. Vychádzam s nákupnou taškou z potravín, ktoré sú od nášho domu vzdialené sto metrov. Mám na sebe iba tepláky. Prechádzam cez cestu a ihrisko. Pozriem inštinktívne na naše okno. Práve sa z neho vykláňa môj muž a gestami dáva najavo, aby som sa ponáhľala domov.

Už to aj počujem: „Jana, poď rýchlo!“

Niečo sa stalo. Asi kontrola zo sociálnej poisťovne. Som práceneschopná a práve mám vychádzku. Nič sa nedeje. Dokrivkám čo najrýchlejšie ku vchodu, vyveziem sa výťahom na šieste poschodie. Jožko mi už otvára dvere.

„Obliekaj sa, musíš ísť na políciu! Kvôli Milke!“ stroho zahlási.

„Porazí ma! Čo sa zase stalo?“ vybavuje sa mi nedávny policajný výsluch, ktorý som musela ako zákonný zástupca mojej pätnásťročnej dcéry podpísať.

Vtedy šlo o svedeckú výpoveď. Jej priateľa zbili a ona bola svedkom ublíženia na zdraví.

„Nič neviem. Volali mi z polície z Kežmarku, že tam má niektorý z nás prísť. Zisťovali, či máme auto. Keď som povedal, že nie, rozhodli sa, že prídu po nás. Obliekaj sa!“ súri ma manžel.

„Ale ja ísť nemôžem! O desať minút mi končia vychádzky. Niekto ma tam uvidí a mám problém. Musíš ísť ty! Za posledný týždeň už tretia galiba. Keď sa serie tak sa serie!“ zanadávam a úporne premýšľam, čo sa asi mohlo stať.

Je streda. Milka dnes prišla zo školy, pozdravila ma a zahlásila, že ide jazdiť. Driemala som. Po liekoch, ktoré mi nasadili, ma veľmi bolel žalúdok a bola som unavená, tak som si po obede ľahla. Ani som nedokázala v polo driemotách zareagovať. Bolo mi čudné, že ide na kone vo všedný deň. Dievčence chodievali vždy iba cez víkendy. Ale je krásny slnečný začiatok októbra. Prečo nie?

„Tak dobre! Idem sa obliecť!“ rezignuje môj muž a vojde do izby.

Čo sa stalo? Do niečoho sa zase namontovala? Bola svedkom niečoho nekalého? Alebo niečo vyviedla? Nechce sa mi tomu veriť. Milka nie je problémovým dievčaťom. Nepije, nefajčí, nefetuje, je ešte panna, nekradne, vždy povie pravdu. Má moju plnú dôveru. Môžem za ňu strčiť ruku do ohňa, že je slušná. Má v sebe pud sebazáchovy.

Raz prišla domov a zahlásila: „Mami, predstav si, Kika oslavovala trináste narodeniny, doniesla ku koňom pálenku a ponúkala ma. Ja som nechcela, ani Tinka, tak to vypili s Dagmarou a tak sa opili, že sme to museli oznámiť ujovi, ktorý volal rodičov. Radšej sme s Tinkou prišli skôr domov, aby sme sa do niečoho nezamočili.“

Alebo inokedy: „Už sa nekamarátim s Kikou. Predstav si, jej frajer je díler drog, naviedol ju, aby fajčila marihuanu a ona do toho chcela zatiahnuť aj mňa. Vraj, aby som si vypýtala päť eur od rodičov, že si dáme jointa a parádne si zahulíme. Povedala som, že jej šibe a odišla som!“

Či vlani: „Mami, predstav si, traja spolužiaci ukradli v triede nejaké mobily. Navádzali aj mňa, aby som nejaký vzala. Poslala som ich do horúcich pekiel, že im asi preskočilo a odišla som... Triedny nahlásil na polícii krádež. Policajti lokalizovali, kde sú tie mobily a našli ich u tých troch doma. Ja som vypovedala ako svedok... Ešteže som sa do toho nedala zatiahnuť! Sú len ôsmaci a už budú mať zápis v registri trestov a aj dvojku zo správania!“

I štrnásťročná Kristínka mi párkrát povedala: „Mami, všimla si si, že už sa nekamarátim s Erikou a Laurou? Predstav si, že už aj ony začali piť. Erika je o rok odo mňa mladšia, Laura má trinásť ako ja a už chľascú. Prišli domov niekoľkokrát opité, ich mama spala a nič si nevšimla. Radšej sa budem kamarátiť s desaťročnými chlapcami. Ja teda piť určite nehodlám. Povedala som im, že buď ja alebo chľast. Zasmiali sa, šli piť a mňa si nevšímali. Nech si idú, ak im je milší alkohol ako kamarátka.“

Aj toto bolo a nie raz: „Mami, zvoní zospodu Dagmar. Je opitá, rehoce sa, leží pod lavičkou, boli s Kikou piť, nedokáže trafiť domov. Idem ju s Tinkou odšikovať k babke, aby sa z toho vyspala,“ zbehnú so sestrou dolu.

Pozerám z okna, ako zbierajú trinásťročnú, o rok mladšiu spolužiačku zo zeme a podopierajúc ju šikujú do susedného bloku k starej mame.

O desať minút sú nazad a Milka znechutene zahlási: „Babka ju uložila a zavolala rodičom, že je Dáša u nej a ostane na noc. Nebonzla ju, že je sťatá. Jej rodičia ani nevedia, že fajčí, pije, dokonca, aj sexuje.“

„Mami, Renáta bola minule totálne zhulená! A mama tiež nič netuší!“ zdupľuje Tinka.

To sú ale rodičia, čo netušia, ako ich dcéry už od siedmej triedy vyvádzajú. Sú, zrejme, veľmi zaneprázdnení, aby si to všimli. My na deti čas máme. Ja pracujem v škole a manžel je už na dôchodku. Vypraví dievčatá do školy, navarí a dá im obed, vie, kam idú, kým prídem z práce. Moje dievčatá mi všetko povedia. Nikdy neprišli domov opité či zhulené. Zopárkrát skúšali fajčiť, keď boli mladšie, okamžite som na to prišla. Už to neskúšajú. Sú slušné. Majú v sebe pud sebazáchovy a širokým oblúkom sa vyhýbajú cigaretám, alkoholu, drogám a predčasnému sexu. Dennodenne sa o týchto veciach rozprávame. Aká je dnešná mládež, aké nástrahy ich v dnešnom svete pokúšajú. Vždy im hovorím, že dôvera je nadovšetko. Ak sa čokoľvek dozviem od nich, prežijem to, lebo mi povedali pravdu. Ak však zistím, že mi klamali a dozviem sa niečo zlé od niekoho iného, nepredýcham to, naše výborné vzťahy sa naštrbia a dôvera bude preč. Potom im už nikdy nebudem môcť veriť a ani im to klamstvo nedokážem odpustiť.

Najstaršia dcéra, Veronika, dnes už mamina dvoch detí, mi klamala iba raz. Keď nám dva roky tajila, že má vážnu známosť, za ktorú sa nakoniec aj vydala. Tvrdila, že je vonku iba s kamarátkami. Dodnes jej to vyčítam a uvádzam mladším dcéram ako memento. Oni mi nikdy neklamali. Vždy mi všetko povedia. Ešte ma neprekvapilo nič, čo by som sa bola dozvedela od niekoho iného a nie od nich. Mám dobré deti! Všetkých päť! A som na ne patrične hrdá!

Už zvonia zdola policajti. Stlačením domáceho telefónu im otvorím vchodové dvere. Jožko zoberie oboch psov a zavrie sa do izby, aby náhodou neskočili na strážcov zákona. Ešte budeme mať problémy s napadnutím verejného činiteľa. Otvorím dvere a čakám. Z výťahu najprv vystupuje Milka, za ňou policajt.

„Dobrý deň! Poďte ďalej, nech sa nevybavujeme na chodbe!“ volám ich dnu.

Vidím, že policajt pozerá dosť nedôverčivo. Chvíľu si premeriava Milku, potom mňa.

Pre istotu sa spýta: „Vy ste jej matka?“

„Vlastne, áno. Som jej zákonný zástupca. Milka nám bola súdne zverená do výchovy,“ vysvetľujem záhadu, prečo sa dcéra na mňa nepodobá.

Otočím sa k nej: „Vyviedla si niečo?“

„Všetko sa dozvieš!“ nervózne prešľapuje Milka z nohy na nohu.

„Vaša dcéra nič nevyviedla!“ začne policajt.

Trochu mi odľahne. Pri ďalších slovách ma však zamrazí.

„Ide o to, že musíte ako zákonní zástupcovia podať trestné oznámenie za pohlavné zneužívanie!“ snaží sa muž zákona stručne objasniť situáciu.

„Na koho?“ vydesím sa.

„Na toho pána, ku ktorému chodia dievčatá pravidelne jazdiť. Vaša dcéra mi všetko povedala!“ odpovedá policajt.

Krvi by sa vo mne nedorezal. Veď som sa ich neraz pýtala, či ich tréner nejako neobťažuje. Vždy tvrdili, že nie.

„Čo ti urobil? Znásilnil ťa?“ úzkostlivo sa pýtam Milky.

„To nie, ale obchytkával ma po prsiach a medzi nohami. Palcoval ma!“

„Čo?“ nechápem.

„No, strkal mi tam prsty!“ vysvetľuje dcéra.

„Kedy sa to stalo?“ som šokovaná.

Mne sa stalo to isté, keď som bola dieťaťom. Mňa zneužíval vlastný starý otec. Mne však mama neverila a neverí dodnes. Ja Milke verím. Aj mladšiemu synovi, Miškovi, sa to stalo, keď bol na plaveckom kurze v tretej triede základnej školy. Na kúpalisku ho tam obchytkával kňaz, ktorý im robil pedagogický dozor. Prasklo to až po mnohých rokoch, keď už bol syn dospelý. Ani neviem, kto tým pedofilom vlastne bol. Učitelia náboženstva sa menia každé dva roky. Odvtedy syn zanevrel na katolícku cirkev. Čo už je svet plný úchylov?

„V sobotu, keď som bola jazdiť!“ šepne Milka.

„Prečo si mi to hneď nepovedala? Veď si všetko hovoríme!“ vyčítam jej.

„Hanbila som sa!“ prizná sa dcéra.

„Pani, musíme už ísť! Potom sa dozviete podrobnosti. Idete vy?“ skočí nám policajt do reči.

„Nie! Ja som na péenke. Pôjde manžel. Už je oblečený! Len stráži psov vo vedľajšej izbe, aby na vás náhodou neskočili!“ odpovedám.

„Dobre! Čakáme ho v aute. Dovidenia!“ lúči sa policajt a odvádza Milku, aby sme ju nejako pri výpovedi neovplyvnili.

Otvorím dvere. Psi vybehnú a začnú štekať, ale dvere sú už zavreté.

„Choď, Dodo! Čakajú ťa v aute! Všetko sa dozvieš. Ide o pohlavné zneužívanie. Máš podať trestné oznámenie na trénera!“ stručne mu objasňujem dôvod policajného výsluchu.

„Čože? No, nazdar! To som si mohol myslieť! Tak ja idem! Ahoj!“ odchádza môj manžel.

Mám výčitky svedomia, že k takej chúlostivej záležitosti púšťam muža. Toto sú ženské veci. Milka sa bude hanbiť pred ním vypovedať. Ak by som to vedela skôr, riskla by som to a šla by som ja. Prečo musím práve teraz maródovať?

Maródka

Po dlhej dobe maródujem. Takmer tri roky som nebola práceneschopná. Som psychicky i fyzicky totálne vyčerpaná. Pred dvomi týždňami sa to všetko začalo. Najprv som dostala záchvat. Bolo to v piatok. V noci prišli hrozné bolesti, začalo mi vykrúcať palec na pravej nohe, úplne mi vystúpil kĺb, začervenal sa a zapálil, opuchla mi ľavá noha a druhý prst mi trhalo, akoby mi ho niekto kliešťami trhal. Dostala som kŕč do lýtka, od bolesti mi prišlo zle od žalúdka, nedokázala som sa dostať ani na WC. Keď som sa tam nejako doplazila, chytila ma hnačka a zvracala som ako o život. Ešte v živote sa mi to nestalo. Pri záchvatoch migrény síce tiež zvraciam, hnačkujem, ale ide mi rozstreliť hlavu, vidím rozmazane, som citlivá na zvuky. Teraz ma hlava nebolela. Po ataku nevoľností a prudkej bolesti som sa nejako dostala do postele a vzdychala. Snažila som sa nezobudiť manžela.

V sobotu ráno sa ma Jozef pýta: „Čo si tak v noci jojkala?“

„Ty si to počul? Pozri, úplne mi vykrútilo dva prsty, mám zapálenú a napuchnutú nohu i kĺby, dostala som príšerný kŕč do lýtka, až ma od bolesti prehnalo... Nikdy sa mi to nestalo. Čo to môže byť? Takto nejako mama opisovala jej dnové záchvaty,“ vysvetľujem.

„Čo si včera jedla?“ prejaví Jožko účasť na mojom utrpení.

„Dojedla som tie jaternice. Dievčatá ich nechceli, jedli len kapustu a zemiaky. Dúfam, že nemám dnu ako moja mama. Idem sa pozrieť na internet, ako sa to prejavuje!“ odkrivkám do obývačky k notebooku.

„To neboli jaternice ale krvavničky!“ zavolá na mňa môj manžel.

Chvíľu googlím, prečítam si charakteristiku dny, ľudovo nazývanej pakostnica, komentáre postihnutých ľudí a zoznam diétnych potravín neobsahujúcich puríny, ktoré sú spúšťačom záchvatov.

„Dodo, predstav si, mala som pravdu! Príznaky úplne identické pri záchvate. Je to na šesťdesiat percent dedičné... Mame diagnostikovali dnu pred tromi rokmi a otcovi pred šiestimi. Je to jasné! Zdedila som to a príznaky sa mi prejavili o vyše dvadsať rokov skôr ako im,“ vysvetľujem mu.

„A teraz čo?“ zaujíma ho.

„Až budem mať trochu voľnejšie v práci, urobím všetky tie výkazy, štatistiky, plány, pôjdem na vyšetrenie. Musím držať bezpurínovú diétu. Puríny sú najviac vo vnútornostiach, mäsových výrobkoch, údeninách, rybách a mäse. Ale aj v strukovinách karfiole, kapuste, brokolici. Určite mi ten záchvat vyvolali tie krvavničky s kapustou. Je to najstaršia prebádaná choroba. Hovorí sa jej aj choroba kráľov...“ objasním s náznakom irónie a vzdychnem si.

„No jasné, choroba z obžerstva! Vy ste si doma vždy dobre papkali! Salámky, klobásky, mäsko...“ uštipačne ma podpichuje Jozef.

„Práve! A ja milujem mäso a strukoviny. A ryby. V mozočku, údenej makrele, pečienke, jaterniciach je najviac purínov. Akurát toto som musela podediť. Umriem z tej diéty. Mama dostane záchvat vždy, keď zje nejaké mäso. Okrem kuracích pŕs... A tie, práve, nemusím...“

„No, to si ťa neviem predstaviť. Kôrka z údeného kolienka, chrumkavá šupka z kurčaťa, údené rybičky, pečienka, klobásky, to je tvoje... To asi kvôli tomu ťa už rok páli záha, bolí žalúdok a nadúva ťa... A čo vlastne môžeš jesť?“ ironizuje.

„Mliečne výrobky, mlieko, tvaroh, syry, jogurty, vajcia, jablká, broskyne, niektoré druhy zeleniny... No, veľa toho nie je. Inak budem musieť brať celoživotne lieky. A to nechcem. Lieky brať nemôžem. Vieš, že chcem diamantovú Jánskeho plaketu. Je najhodnotnejšia. Mám už bronzovú, striebornú a zlatú. Bola som už na štyridsiatich piatich odberoch krvi. Ešte pätnásť a získam ju...“ ešte stále vo mne bliká svetielko nádeje.

„Tvojmu darcovstvu krvi je asi definitívny koniec! Ak mu nezabránili tvoje migrény a zničené hlasivky, tak dna určite áno,“ provokuje ma drahý mužíček.

Asi máš pravdu! Tie zapálené kĺby znamenajú, že sa mi v nich usadzuje kyselina močová, lebo obličky nedokážu spracovať puríny. Je to vlastne metabolická porucha obličiek a ukáže sa to v krvi. Keďže je to dedičné, darcom asi byť už nesmiem!“ smutne konštatujem.

Toto bolo pred dvomi týždňami. Držala som diétu, nejedla nič, čo by mi mohlo uškodiť, kĺby mám stále opuchnuté a chvíľami mi trhá prstami, akoby mi ich vytrhávali z tela. Krivkala som statočne do práce. Dorobila som si všetku agendu školy. Medzitým som opäť zachrípla a stratila hlas. Už rok mám s hlasivkami opäť problémy. Chvíľami nemôžem rozprávať vôbec, chvíľu hovorím zachrípnuto, občas aj normálne. Ale spievať nemôžem vôbec. Je to smola, lebo učím slovenský jazyk a hudobnú výchovu. Je to moja aprobácia. Vyspievam od cé do f jednočiarkovaného a pri géčku stratím hlas a nevyjde zo mňa tón, len akési chripenie. Že z toho majú školopovinné detičky psinu, to je neodškriepiteľné.

„To mám z vás, lebo musím stále na vás cez prestávky kričať, takí ste nedisciplinovaní! Musíte byť poslušní, inak budem musieť ostať doma a učiť vás príde iná pani učiteľka!“ straším ich vždy, keď sa mi takáto afónia prejaví.

„Nie, pani riaditeľka! My chceme vás!“ zborovo vždy odpovedajú moje drahé deťúrence.

Keď som starostke naznačila, že asi budem maródiť, lebo mám zdravotné problémy, netvárila sa nadšene: „No, to môžeme školu rovno zavrieť!“

„Nikto nie je nenahraditeľný... Mám za seba náhradu. Bývalú kolegyňu – dôchodkyňu. Vidíš, že nemôžem chodiť ani rozprávať. Valika ma zastúpi, poveríš ju riadením...“ chlácholila som ju.

Vo štvrtok to všetko vyvrcholilo. Prešiel mi projekt. Mali sme naplánovanú akciu pre žiakov. Mali sme prespať v škole. Nakúpila som za projektové peniaze spacáky, karimatky, gitaru, harmoniku, knihy, hračky...

Ráno som si zbalila do kolieskovej tašky, ktorú som v poslednom čase vláčila kvôli projektovým nákupom do školy takmer denne, športové oblečenie, pyžamo, jedlo, hygienické potreby a nové knihy. Obliekla som si kostým, lebo odpoludnia malo byť rodičovské združenie. Po noci v škole, na piatok, som naplánovala cvičenie v prírode so zdravotníckym výcvikom, obväzovou technikou a opekaním špekáčikov. Preto to športové oblečenie. Fotoaparát, ktorým som chcela celú dvojdňovú akciu zvečniť, som mala v škole. Bol nový, tiež kúpený za projektové peniaze. Krivkajúc som došla na autobusovú zastávku, na ktorej ma každé ráno nasadili do auta kolegyňa – učiteľka s manželom, riaditeľom základnej školy v susednej obci.

Keď sme vystúpili z auta a ja som otvorila bránu školy, v tom momente sa mi na nohy vylial prúd studenej vody. V šoku som hľadela do haly. Celý vestibul aj šatňa boli zatopené do výšky asi desať centimetrov. Po otvorení dverí sa časť vody vyliala na chodník. Dokelu, akurát dnes havária, keď sa deti tak tešia. Vybehla som, ak sa to tak dá nazvať, ku škôlke, kde som pred chvíľou videla autom prichádzať starostku obce v sprievode školníka prichádzajúceho do práce na mopede.

„Máme potopu v škole! Maroš, poď rýchlo vypnúť hlavný prívod vody a pozrieť, kde to prasklo!“ zakričala som na nich.

Starostka na mňa neveriacky zízala, ale nelenila, vystúpila z auta a šla so mnou do školy. Prebrodili sme sa vodou a vyšli na poschodie. Otvorila som riaditeľňu, vzala kľúče a šli sme otvárať triedy.

„Rýchlo pootváraj, odkiaľ to tečie! V zime nám takto zatopilo obecný úrad. Voda tiekla po múre zhora, strelil ventil na vodu pri kuchynskej linke a zaplavilo nám celé prízemie!“ súrila ma starostka a pomáhala mi otvárať všetky miestnosti vrátane skladov, odborných učební a knižnice.

V mojej triede som sa trochu upokojila. Bola nedotknutá, v lete čerstvo vystierkovaná, vymaľovaná, parkety obrúsené a nalakované. Voňala ešte lakom.

„Chvalabohu, zhora tá voda nejde!“ vydýchli sme si.

Zišli sme dole. Medzitým školník zistil príčinu havárie a vypol hlavný prívod vody. Vystrelil ventil na chlapčenskom WC. Skúmali sme závažnosť situácie. Šatňa bola zatopená až do výšky poličky s prezuvkami, no vo vestibule bola voda len po členky, pretože v prostriedku bol poklop na šachtu, do ktorej značná časť vody odtiekla. Voda bola pod nástenkou, kvetináčom, pri okne, pod skriňami, našťastie sa nedostala do posilňovne, telocvične a skladu CO. Šla som doniesť fotoaparát a robila som snímky. Starostka šla zavolať poisťovákom a inštalatérom a školník s upratovačkou lopatou zbierali vodu do vedier a vynášali von. Žiaci sa začali pomaly trúsiť do školy. Kolegyňa Valika ich zdržala vonku až do doby, kým nebola šatňa vyutieraná. Až vtedy sme pustili deti do školy bočným vchodom a začali riadne vyučovanie. Vestibul sušili dlhšie. Prišla pomôcť aj pomocnica zo škôlky a pomocník z verejnoprospešných prác. Trvalo im to dve hodiny, kým dosucha vyutierali zem. Stena na chlapčenskom WC bola mokrá, omietka zmytá a spadnutá, ventil urobil dieru do steny, takým tlakom vystrelil. Striekajúca voda premočila aj vedľajšie dievčenské WC, v ktorom ostal na stene mokrý fľak.

„Pani riaditeľka, budeme mať noc v škole?“ bola prvá otázka, ktorú mi žiaci položili, len čo som vošla do triedy.

„Decká, teraz fakt neviem. Rodičovské bude určite. Ale je vypnutá voda, nemôžeme sa umyť, nebudeme teda písať na tabuľu. Všetci musíte chodiť na dievčenský záchod, chlapčenský je zničený, museli sme ho zamknúť. Urobíme to takto. Cez prestávku pôjdeme na záchod spoločne. Najprv dievčatá, potom chlapci. Spláchnuť sa nedá. Teta Ráchel donesie vodu zo škôlky a potom zaleje záchody.

„To nie je fér!“ vykríkol Vladko.

„Čo nie je fér?“ nechápala som.

„No, že dievčatá pôjdu prvé. Čo ak sa pocikám?“ logicky odpovedal malý huncút.

„Aby to bolo fér, ďalšiu prestávku pôjdu prví chlapci. Dobre?“ navrhla som.

Žiaci už ďalej nereptali.

„Ak prídu ujovia inštalatéri opraviť ventil ešte dopoludnia a pustia vodu, môžeme mať večer akciu. Triedy ani telocvičňa nie sú mokré.“

„Hurá!“ zborovo vykríkli žiaci.

Ventil naozaj o jedenástej opravili. Poobede som pripravovala prezenčné listiny na rodičovské združenie, balila som hračky do škatúľ, napísala som na ne nápis POKLAD a príslušný ročník. Prváčkam a druháčkam bábiky a karty, chlapcom autíčka a skákacie loptičky. Tretiačkam a štvrtáčkam mikádo a gumu na skákanie, chlapcom šachy a loptičku. Potom som vytlačila šifry, ktoré budú žiaci lúštiť pri hľadaní pokladu. Skryla som škatule do telocvične za žinenky, pripravila do knihovničky nové knihy, doniesla zo skladu spacie vaky a karimatky.

Potom som si spomenula, že deň predtým som bola ráno na odber krvi kvôli dne a poslali ma aj na biochemické oddelenie so vzorkou stolice. Mala som zavolať, aké sú výsledky. Vyťukala som číslo mojej lekárky. Zdvihla to sestrička.

„Dobrý deň! Pri telefóne Jana Tatranská. Chcem sa spýtať, či už prišli výsledky,“ povedala som do telefónu.

„Dobrý deň! Tak, pani Tatranská, výsledky na dnu sú tesne na hranici, ale keďže ste dva týždne držali bezpurínovú diétu, kyselina močová sa pomaličky z tela vyplavovala. Najvyššie hodnoty sú vždy bezprostredne po záchvate. Vtedy treba prísť a dať si urobiť vyšetrenia. Okrem toho, máte pozitívny nález z mikrobiológie!“ vysvetľovala zdravotná sestra.

„A čo?“ prekvapilo ma to.

„Našli vám bacil. Helikobaktera pylori. Je to infekčné, lieči sa to kombináciou širokospektrálnych antibiotík, určených na liečbu HP. Musíte prísť zajtra k pani doktorke, predpíše vám ich,“ oznámila mi.

„Ako ste vedeli, že máte vyšetriť práve toto?“ nechápala som.

„No, spomínali ste, že už rok vás páli záha, nadúva vás, pobolieva brucho, občas máte hnačky, občas zápchu, ste unavená... Pozrela som sa vám na tvár a zistila som, že máte aj ekzém. Kožné problémy sú tiež jedným z príznakov. Viem to, lebo som ho mala tiež a príznaky boli identické. Ten bacil je karcinogénny. Ak sa dlho nelieči, môže spôsobiť vredy na žalúdku alebo rakovinu hrubého čreva,“ objasnila mi sestra dôvod, prečo som musela odniesť aj vzorku stolice.

Zamrazilo ma. Môj otec mal niekoľko rokov presne takéto problémy. Aj vredy. A potom mu zistili karcinóm hrubého čreva. Nasledovala operácia a chemoterapie. Dostal sa z toho. Zomrel po ôsmich rokoch od operácie. Na embóliu.

„No, super! Ráno nám zaplavilo školu a teraz dva pozitívne nálezy... Zajtra nemôžem prísť, máme v škole dvojdňovú akciu. Prídem v pondelok. Dovidenia a ďakujem za informácie! I keď nie sú priaznivé,“ zložila som.

Plenárna schôdza prebehla podľa programu. Prišli deti. Vybalili si jedlo a špekáčiky do chladničky, pripravili spacáky a karimatky, vybalili sa. Potom začala honba za pokladom. Decká boli nadšené. Neskôr po večeri žiaci čítali a prezentovali nové knihy a hrali sa s hračkami, ktoré si našli v poklade. Pred večierkou pozerali na interaktívnej tabuli rozprávku na dobrú noc.

O dvadsaťjeden päťdesiat som oznámila deťom, že o desať minút bude večierka: „Deťušiky, film skončil a dnešný večer tiež. Treba ísť spinkať. Boli ste poslušné, musím vás pochváliť. Pôjdeme si vyčistiť zúbky, vycikať a umyť sa! Potom do spacákov. O desiatej je večierka. To bude o desať minút. Najprv pôjde trieda pani učiteľky, potom moja trieda, lebo máme k dispozícii iba dievčenský záchod a umyváreň. Dajte pozor na schodoch. Ideme po dvojiciach, pomaly, nestrkáme sa a držíme sa zábradlia!“

Dennodenne cez prestávky pripomínam deťom tieto bezpečnostné opatrenia. Napriek tomu už niekoľko z nich spadlo na schodisku. Občas si udreli zadok, občas bola aj modrina. Ale nič vážne. Na poschodí máme triedy a na WC musíme zísť po schodišti na prízemie. Tie schody sú pre mňa už dva roky strašiakom. Občas mi povolí kolenný kĺb a podlomí sa mi noha. Držím sa vždy ako kliešť. Krivkajúc, s bolesťou zapálených kĺbov na nohe som schádzala dolu. Deti pomaly za mnou. Vošla som do umyvárne. Dievčence, ktoré šli prvé, vošli do záchodov alebo si začali čistiť zuby. Len čo som natlačila pastu na kefku, začula som výkrik.

Posledné štyri deti vošli do WC a prestrašene mi oznamovali: „Pani riaditeľka, Patrik spadol zo schodov!“

Vôbec som neuvažovala o tom, že by to mohlo byť niečo vážne. Zareagovala som typicky: „Určite behal po schodoch... Alebo ho niekto strčil?“

Saška, naša bývalá žiačka, šiestačka, s vážnou tvárou prehlásila: „Nie, nebehal! Ani ho nikto nestrkol! Šiel pomaly, sám a na predposlednom schode, tam kde končí zábradlie, vkročil do prázdna, podlomila sa mu noha, stratil rovnováhu a spadol na ruku. Zjojkol a šiel si ľahnúť do telocvične.“

Trochu ma to upokojilo. Metrová výška nie je nebezpečná. Veľa žiakov už takto spadlo.

„Idem sa naňho pozrieť, či sa mu niečo nestalo, či si neudrel hlavu!“ položila som zubnú kefku na umývadlo.

„Asi má zlomenú ruku, lebo keď šiel, tak ju mal tak čudne vykrútenú,“ oznámila mi Katka.

Zamrazilo ma dnes už potretí raz. Ráno, keď mi vyšplechla voda zo šatne na nohy, potom pri druhom náleze, ktorý mi oznámila zdravotná sestra a teraz znovu. Cestou do telocvične, ktorá je na prízemí vedľa záchodov, som si pomyslela, že deti určite preháňajú. Často tvrdia, že má niekto niečo určite zlomené a nie je to pravda. Vošla som do telocvične, kde sme s mojou triedou nocovali. Paťo bol biely ako krieda a ležal na karimatke. Vôbec neplakal. Nevyzeral, žeby bol vážne zranený. Skôr prestrašený a v šoku.

Pohladkala som ho po hlave a spýtala sa: „Paťko, čo sa stalo?“

„Spadol som zo schodov!“ vzlykol osemročný prváčik.

„Bolí ťa niečo?“ chlácholivo som sa ho spýtala.

„Hej, ruka!“ kývol hlavou smerom k pravej ruke, ktorá ležala vedľa neho v normálnej polohe.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-971652-5-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Predslov

Prológ - „Haló, tu polícia!“

Maródka

Tiráž