ZASVĚCENÍ

Elisabeth Haichová

EINWEIHUNG

Copyright © Elisabeth Haich, Metafora, s. r. o., 2012

Illustrations © Zdeněk Hajný, 1993

Translation © Růžena Formánková, 1993

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-875-4 (ePub)

ISBN 978-80-7359-875-4 (mobi)

ZASVĚCENÍ

(ukážka)

Elisabeth Haichová

Přeložila Růžena Formánková

POZNÁMKA AUTORKY

Nemám naprosto v úmyslu podat historický obraz Egypta. Člověk, který někde žije, nemá ponětí o zvláštnostech své země, na mravy, jazyk a náboženství se nedívá z hlediska etnografického. Považuje vše za samozřejmé. Je lidskou bytostí, má své radosti a bolesti jako každá jiná lidská bytost, na kterémkoliv místě, v kteroukoliv dobu, neboť skutečně lidské je bezčasé a neměnné. Moje vyprávění se vztahuje pouze na lidské, nikoliv na etnografii a dějiny. Pojmenovala jsem proto záměrně vše dnešními pojmy a nechtěla jsem předstírat egyptsky znějícími slovy egyptskou atmosféru. Nauku velekněze Ptahhotepa podávám v dnešní řeči, aby jí mohli rozumět dnešní lidé. Ale také pro všechny náboženské symboly jsem volila dnešní pojmenování, abychom rozuměli, co tyto symboly znamenají.

Dnešní člověk lépe chápe, řekneme-li Bůh, než když použijeme pro tentýž pojem egyptský výraz Ptah. Řekneme-li „Ptah“, pomyslí si každý: „Ano, Ptah, ten egyptský bůh.“ Ne! Ptah nebyl nějaký egyptský bůh, ale toho Boha, kterého my nazýváme Bohem, Egypťané ve svém jazyce nazývali Ptah. A abych uvedla další příklady, Satanovi říkali Seth.

Cítíme přesně, co tato slova, Bůh nebo Satan znamenají. Oproti tomu slova Ptah nebo Seth nám nic neříkají, jsou prázdná, suchá a bez významu. Výraz logos nebo tvůrčí princip, nám také říkají víc než Sokol Hor. Elektřina byla elektřinou i před tisíciletími a atom byl atomem, měly jen jiná jména.

Ať tedy nikdo neprotestuje, že se dopouštím anachronismu, když egyptský velekněz hovoří například o „řetězové reakci“! Záměrně se nechci pokoušet o reprodukování nebo napodobování prastaré terminologie pro jevy, které dnes známe a jsme zvyklí je označovat jinými jmény.

PŘEDMLUVA

Národním rytmem indického lidu je náboženství. Každým úderem srdce se Ind cítí blíže věčně slavnému cíli realizace Boha.

Zazní-li jméno boží na rtech kolemjdoucího, jeho ostré ucho zaznamená melodii a zapěje chvalozpěv. I když nemá ani potravu, ani střechu nad hlavou – neboť často je jeho obydlím pouze nebeská klenba – přece má Boha ve svém srdci. Ví, že nesčetněkrát přišel do této arény života a opět odešel, skrze myriády zrození, že užíval všeho, co stvořený svět může nabídnout, a že ho nyní – když poznal pravdu – „Vše zde na zemi je pomíjivé“ – už nic neuspokojuje. Jeho přáním je tedy najít zdroj, dostat se k onomu zdroji, z něhož pramení proud zjevení. Proto od dětství zní jeho modlitba: „Medituji o nádheře oné Bytosti, která stvořila tento vesmír. Nechť osvítí mého ducha.“ Velebnost a krása přírody, která mu tuto Bytost připomíná, se stane předmětem uctívání. Každé svaté písmo, kterékoliv náboženství, z něhož dýchá závan oné Bytosti, se stane předmětem uctívání.

A každý, kdo tuto Bytost našel a mluví o cestě k Ní, se stane předmětem uctívání.

Mám velké štěstí, že sedám u nohou osvícené duše. Elisabeth Haich je mou učitelkou, mým guru. V její blízkosti se začínaly rozvíjet útlé listy květu mé duše. Často mi slovo od ní otevírá oči a někdy stačí chápající pohled, aby mne utvrdil v mém přesvědčení. Laskavá poznámka někdy dokáže rozptýlit všechny mé pochybnosti. Každý okamžik v přítomnosti mé učitelky přináší nové zkušenosti a urychluje můj pokrok. Často, když mne určité věci tížily, mi má učitelka přišla pomoc slovy: „Nežij přítomností; nedovol, aby tě ovlivňovaly pomíjivé věci. Žij ve věčnosti, nad časem a prostorem, nad konečnými věcmi. Pak tě nic nedokáže ovlivnit.“

V přítomnosti své učitelky prožívám dokonalou myšlenkovou nezávislost, neboť jsem se naučil, že je nesprávné chtít ve svém vlastním životě používat myšlenky jiného člověka. „Nechci, abys mne prostě následoval na cestě, kterou kráčím já, abych dosáhla svého cíle,“ říká mi. „Jdi svou vlastní cestou, kterou sis vybral v souladu se svými nejvnitřnějšími sklony. Nepřijímej žádné tvrzení jen proto, že pochází ode mne. I kdyby to byla stokrát pravda, není to tvoje pravda, není to tvoje zkušenost a nebude ti patřit. Uskutečni pravdu, pak bude patřit tobě. Život těch, kdo realizovali pravdu, nechť je ti pouze důkazem, že cíle lze dosáhnout.“

Při těchto slovech mé učitelky se mne zmocňovala neodolatelná touha po absolutní nezávislosti a osvobodila mne od zhoubného názoru, že bych měl očekávat pomoc zvenčí. Nepotřebuji učitele, který by mne ovlivňoval, ale učitele, který mne učí jak se nedat ovlivňovat. Již mnoho let požívám velké výsady, že mohu slyšet výklad nejhlubších pravd nejjednoduššími slovy. Ještě nikdy jsem neslyšel nikoho jiného, kdo by mi byl vyložil zjevení Bible tak jasně a pro náš denní život tak použitelným způsobem jako Elisabeth Haich. Cestoval jsem daleko. Ještě žádný kněz mi nedokázal vysvětlit pravý význam zjevení, ačkoliv jsem se tázal mnoha kněží. Jak by to také bylo možné, když neuskutečnili „království boží v nás“? Jak by tomu mohlo být jinak, když nežijí skutečnost věty „Jste světlem světa“ a dosud nepoznali „Jste živoucími chrámy Ducha svatého“?

Sta a tisíce lidí navštěvují týdenní přednášky a meditační skupiny Elisabeth Haich. Bylo přáním nás všech mít její učení v knižní formě. Z každé přednášky se v netušené míře obohatily zkušenostmi naše duše, žíznící po pravdě. Máme velkou radost, že konečně víme, že část tohoto vědění bude shrnuta v knihu. Tato kniha je uvedením do vysokého umění, jak v sobě realizovat božské a jak se učit poznávat onu neznámou bytost zvanou člověk. Objevíme velkou pravdu: Vlastní výchova slouží k tomu, aby se učinilo zjevným dokonalé, jež je od prvopočátku v člověku. Náboženství slouží ke vzbuzení činnosti božského principu, který v člověku čeká na své projevení.

SELVARADŽAN JESUDIAN

Curych, v dubnu 1962

ÚVOD

Jsem hledající. Hledám vysvětlení pro život na Zemi. Chci vědět, jaký to má smysl, že se člověk narodí, že se za mnohých těžkostí stane z dítěte dospělým, že se ožení či vdá, zplodí další děti, které dospívají s právě tolika těžkostmi, také se ožení nebo vdají, přivedou na svět ještě víc dětí a pak ve stáří opět ztrácejí těžce nabyté zkušenosti a schopnosti a umírají. Nekonečný řetěz, bez začátku, bez konce! Stále se rodí děti, učí se, usilovně pracují, chtějí plně rozvinout tělo i rozum, načež po vcelku krátké době vše zase skončí a pod zemí se stanou potravou červů. Jaký je smysl toho všeho? Je to vše jenom proto, aby se rodily stále další generace?

A když za sebou někteří lidé nezanechávají pouze potomstvo, ale i mnohá duchovní díla, proč se jim pak vede stejně jako ostatním? Proč stárnou a jejich veliká nadání klesnou s nimi do hrobu? Takový Michelangelo, Leonardo da Vinci, Giordano Bruno, Goethe a mnoho jiných – proč se tito velikáni narodili, když nakonec také museli propadnout stejnému zetlení jako červ, který se krmil jejich tělem?

Nikoliv! Není možné, aby byl život na Zemi tak beze smyslu! Za tímto zdánlivě nekonečným řetězcem zrodů a umírání musí být skryt hluboký smysl, i když se zdá pro omezený rozum tak nevysvětlitelný. Musí existovat naprosto uspokojivé a smysluplné vysvětlení – viděno z druhé strany. Ale jak a kde najdu tuto bezpodmínečně existující druhou stranu všech věcí? Kde a jak najdu cestu, abych ji poznal? Koho mám žádat, aby mi ukázal cestu? Kde najdu někoho, kdo je do toho tajemství zasvěcen, kdo by mi mohl něco říci o této skryté pravdě?

Neboť ve všech dobách žili na Zemi vynikající lidé, kteří mluvili s neotřesitelnou jistotou o tajemství života a kteří také dosvědčili své přesvědčení svým životem – zasvěcenci, jak se jim říká. Ale kde a od koho dostali tito „zasvěcenci“ své zasvěcení? A do čeho to byli zasvěceni?

Například Sokrates, který s božským klidem přijímá pohár s jedem, vypije jej beze strachu a věcně, mluví klidně a s úsměvem o působení jedu, hlásí, jak mu nejdříve chladnou a odumírají nohy, jak se smrtelný chlad postupně plíží jako had z nohou nahoru k srdci, aby je v nejbližším okamžiku zasáhl! Je si vědom, že ho čeká smrt, loučí se se svými věrnými žáky a zavírá oči. Takový neotřesitelný klid tváří v tvář smrti může pramenit pouze z neomylného vědění! Kde však toto vědění Sokrates získal? A kde jiní velikáni, pobývající v různých dobách na Zemi, přišli ke svému vědění o tajemství života a smrti, k svému zasvěcení?

I dnes musejí být na Zemi „zasvěcenci“ a i dnes musí být možnost toto zasvěcení získat, opravdové velké zasvěcení.

Život mne obohatil o zkušenost, že Bible není pohádkovou knížkou, ale pochází od zasvěcenců, kteří předávají tajnou řečí nám skryté pravdy. A Bible radí: „Hledejte a naleznete, tlučte a bude vám otevřeno.“

Poslechl jsem. Začal jsem hledat. Kde jsem jen mohl. V knihách, ve starých spisech, u lidí, o kterých jsem se domníval, že o zasvěcení něco vědí. Měl jsem oči a uši stále otevřené a pokusil jsem se ve starých i nových knihách, jakož i v poučeních dříve i dnes žijících lidí objevit skryté kameny mozaiky z tajemství zasvěcení. A nalezl jsem! Nejdříve jsem nacházel jen zřídka; tu a tam jsem svým vnitřním uchem slyšel, když z knihy nebo z lidských slov zazněl hlas pravdy. A pokračoval jsem směrem, kam mne tento tajný hlas vedl. Jako Ariadnina nit mne tento tajný hlas provázel stále dál. Někdy jsem toho, kdo mi mohl dát cenné pokyny pro mé další hledání, našel doma, přímo ve městě, kde jsem žil, jindy mne tento hlas odvedl daleko do cizích zemí, kde jsem pak často nalezl zarážející souvislosti se slovy, která jsem slyšel doma. Tak mne má cesta vedla k lidem stále více vědoucím, kteří mi zjevovali stále více o zasvěcení a smyslu života. Samozřejmě jsem se také setkával s mnohými nevědoucími, nebo jen polovědoucími, kteří se vydávali za vědoucí. Poznal jsem však ihned, když byl „hlas Jákobův, ale ruce Ezauovy“. Tito ubozí šarlatáni, kteří si chtěli hrát na zasvěcence, se brzy prozradili. Nebyli v harmonii ani se svou vlastní osobou a se svým životem. Jak by mne byli mohli poučovat o posledních pravdách, o zasvěcení? – V těchto případech jsem šel dál, a dál hledal někoho s pravým věděním, pravého zasvěcence.

Když jsem našel někoho, kdo mi mohl povědět víc než jsem věděl sám, zůstal jsem tam tak dlouho, dokud jsem se nenaučil všemu, čemu jsem se naučit mohl. Pak jsem putoval dál.

Tak jsem se jednou dostal do blízkosti staré paní, která žila na samotě podobné klášteru a byla obklopena nesčetnými hledajícími jako kousek cukru, ke kterému proudí dlouhé řady mravenců za potravou.

Pracovala v nejhlubším duchovním spojení se dvěma mnohem mladšími muži – Indem a západním člověkem, které stará paní nazývala svými syny. Když jsem pobýval u ní v odloučení, tito dva synové s ní právě nebyli. Procházeli světem s úkolem rozšiřovat v co největším okruhu pravdu.

Stará paní byla vysokého vzrůstu, královského držení těla, ale zcela prostá a ve svých pohybech přirozená. Její tmavomodré oči byly nápadně velké a dlouhé tmavohnědé řasy jim dodávaly zvláštní výraz. Tyto oči byly usměvavé, přívětivé, plné porozumění, ale tak pronikavé, že se většina lidí dostala do rozpaků, když se jich jejich pohled dotkl. Bylo jasně cítit, že tato žena prohlédne každého, že vidí přesně myšlenky a celou duševní strukturu člověka. Často, když jsem ve velkém zástupu lidí naslouchal jejím poučením, se mi stalo, že mne napadly nějaké otázky. Mluvila dál bez vyrušení, ale usmívala se a v příštích větách došlo v jejích slovech k obratu, v němž jsem dostal odpověď na své nevyslovené otázky. Stejnou zkušenost mi popsalo více jejích žáků. S touto ženou jsem se nedokázal vyrovnat. Čím více jsem se od ní učil, čím více se otevíraly mé duchovní oči, tím se mi jevila větší, a oblast, v níž předčila mé vědění, se zdála rozšiřovat všemi směry. Cítil jsem, že čím déle u ní pobývám, tím méně ji znám. Kdykoliv jsem ji viděl, projevovala vždy jinou osobnost, až jsem nabyl dojmu, že tato žena v sobě nosí a může projevit každičkou myslitelnou osobnost – takže ona sama nemá vůbec žádnou. Neboť být vším znamená současně být ničím.

„Matko,“ tázal jsem se jí jednou, „kdo vlastně jsi?“ „Kdo?“ odpověděla mi otázkou, „Co je to kdo? Je pouze jediné Jsoucí a každý člověk, každé zvíře, každá rostlina, ale také každé slunce a každá planeta jsou pouze nástrojem zjevení tohoto jednoho a jediného bytí, které je. Kolik ,kdo‘ by tedy existovalo? Totéž Já mluví mými ústy jako tvými a všemi živými tvory. Rozdíl je jen v tom, že ne každý živý tvor zná své vlastní Já úplně, a proto také nemůže projevit všechny vlastnosti Já. Kdo však zná Já dokonale, může projevovat všechny vlastnosti, které ve vesmíru existují, protože všechny tyto vlastnosti jsou různými aspekty jednoho jediného bytí, které je, jednoho jediného Já. Vnější tvar, který nyní vidíš před sebou a o kterém si myslíš, že jsem to ,já‘, je pouze nástrojem zjevení, z něhož Já projevuje vždy ten aspekt, který je právě žádoucí. Neptej se tedy na takové nesmysly, jako ,kdo‘ jsem.“

„Matko,“ řekl jsem. „Jak jsi ono Já dokonale poznala, takže můžeš projevovat všechny jeho možné vlastnosti? Také já bych chtěl dojít tak daleko! Vypravuj mi! Jakými zkušenostmi ses stala tímto všestranným nástrojem zjevení jednoho jediného Jsoucího? Nebo jsi byla vždy na tomto stupni? Narodila ses už v tomto stavu?“

„Narodila,“ zopakovala, „Já – narodila? Kdy jsi viděl, že by se Já narodilo? Viděl jsi vůbec někdy nějaké Já? Já se nikdy nerodilo a nerodí, rodí se pouze tělo. Pravé božské Já je dokonalost sama, není tedy pro ně možný vývoj. Jen tělo se musí vyvíjet, aby mohlo projevovat stále vyšší vibrace, stále vyšší frekvence Já. Tímto vývojem musí projít i nejdokonalejší aparát – nejdokonalejší tělo, samozřejmě i mé, které je ještě velmi vzdálené od dokonalosti. Vše je pouze stupněm vývoje. Vznik těla je vždy řetězovou reakcí – jak se takovému procesu dnes říká – a když řetězové reakce jednou začaly, probíhají různými údobími, až zase doznějí. Tomuto zákonu nemůže uniknout žádná hmotná forma jevů. A paralelně s vývojem těla se mění samozřejmě i stav vědomí.“

„Musela jsi tedy také prodělat údobí vývoje, matko, že ano? Vyprávěj mi prosím, jaké to bylo! Co vše jsi zažila, jaké zkušenosti jsi nasbírala, které ti daly vyrůst do tvého dnešního stavu vědomí. Vyprávěj mi o tom všem, prosím.“

„Proč ti to mám vyprávět? Každý člověk musí dosáhnout sebepoznání svou vlastní cestou. Co by ti bylo platné, kdybych ti vyprávěla o své cestě. Mou cestou bys stejně nemohl jít. Události nejsou důležité, jen zkušenosti, poučení z nich. Buď klidný, dojdeš na své cestě ke stejným zkušenostem jako já na té svojí. Je nespočet cest, ale všechny vedou ke stejnému cíli.“

„Máš pravdu, matko. Uznávám, na tvé cestě bych se nemohl dostat vpřed. Přesto by mi velmi pomohlo, kdybys mi vyprávěla, jak jsi sbírala zkušenosti, protože já sám a všichni, kdo by naslouchali tvému vyprávění, bychom se z toho mohli poučit, dovědět se, jak se něco vyzíská ze zkušeností. Nejsem zvědav na tvůj příběh, ale na to, abych slyšel, jak sis počínala, abys pochopila a přisvojila si ponaučení, které je v každém dění. Vyprávěj mi o své cestě, matko. Bylo by tak cenné, kdybychom poznali tvůj životní postoj a dověděli se, jak jsi reagovala na svůj osud, takže se tvůj duchovní obzor stal tak všeobsáhle širokým. Mohli bychom se z toho poučit a mnohému naučit.“

Stará paní se na mne dlouze zadívala. Konečně řekla: „Jsi tedy zvědav, jak jsem reagovala? A myslíš, že by tobě a jiným lidem pomohlo, kdyby o tom něco slyšeli? Tak dobře! Snad to bude opravdu dobré, když vám povím o zkušenostech, které postupně otevíraly mé oči, takže se mi ujasňovaly vnitřní zákony života a souvislosti, které spojovaly osudy různých lidí mezi sebou navzájem. Přijď opět zítra. Povím ti o zkušenostech, které mi dopomohly k osvícení – povím je tobě a několika jiným, jejichž oči jsou otevřeny pro podstatné. Povím vám, jak jsem zažila své zasvěcení.“

Druhého dne jsme seděli pohromadě – já a někteří z jejích nejbližších žáků – okolo staré paní a ona nám začala vyprávět příběh svého zasvěcení.

Tak vznikla tato kniha.

KAPITOLA PRVNÍ

PROBUZENÍ

Jako blesk mnou projela bolest – a v příštím okamžiku jsem se ocitla na zemi.

Nebezpečí! Pomoc! Ale ne od toho dospělého zde vedle mne, který mě chce ve svém leknutí prohlédnout – nikoliv! Teď ho nechci! Miluji ho, ale v nebezpečí ho nechci.

Utíkala jsem zpět do pokoje, kde seděla ta krásná cizí paní, které jsem právě dala dobrou noc. Věděla jsem, že ta mi s plným porozuměním pomůže. I jinak jsem s ní byla ráda, vždy jsem ráda vdechovala její vůni a cítila v její přítomnosti naprostou jistotu. Nyní, ve svém úleku, jsem k ní běžela hledat pomoc. Ukázala jsem jí s nářkem svou malou tlustou ručku, která tu visela jako kus hadru a nechtěla mě už poslouchat. Krásná paní se na mou ruku podívala, odhodila šaty, na kterých právě něco šila a hlasitě zvolala: „Roberte, Roberte! Pojď honem!“

Otevřely se dveře a vešel dospělý, o kterém jsem věděla, že bydlí s námi a nějak k nám patří. Poprvé jsem si ho pozorně prohlížela. Byl to vysoký muž s obličejem jako slonová kost, s vlasy, vousy a knírem černými jako ebenové dřevo a s planoucíma očima, kterého však obklopoval neviditelný oblak síly, působící tak mohutně, že všechny lidi držel v určité vzdálenosti. Pohlédl na mou visící ruku a nakázal: „Lékaře! Stefi, dojdi ihned pro lékaře!“

Strýc Stefi odběhl a velký černý dospělý se nás ptal, co se stalo. Vyprávěli jsme mu, že Gréta a já jsme daly dobrou noc a pak mne strýc Stefi vzal na záda; tak jsme šli do ložnice. Tam mě strýček nechal sklouznout ze zad. Já ale sjela příliš rychle, a abych nespadla, chytl mě strýc Stefi náhle za ruku. V tom okamžiku mi pravým zápěstím projela řezavá bolest, a když jsem chtěla zvednout ruku, visela dolů bez života.

„Ano,“ řekl velký dospělý, „ruka je vymknutá. Je nepříjemné, že musím právě teď odjet a nemůžu počkat, až přijde lékař. Budu celou noc jako na jehlách. Telegrafuj mi hned, co lékař udělal.“

Políbil mě i matku a odešel. Překvapeně jsem se podívala na tu krásnou cizí paní – která vždycky říkávala „matka“ a ukazovala přitom na sebe, takže jsme ji proto matkou nazývali.

Do té doby jsem řvala zplna hrdla, protože jsem pochopila, hluboce zklamaná a vystrašená, že mi dospělí nemohou pomoci. Nezahnali bolest, která mne trápila stále víc, a nemohli vsadit mou visící ruku zpět na místo. Když jsem však slyšela, že černý dospělý stráví celou noc vsedě na jehlách, vzrostl můj údiv a strach o něho natolik, že jsem zapomněla křičet a zeptala se matky: „Proč musí celou noc sedět na jehlách?“ Matka na mě nejdříve zaraženě podívala, ale pak se začala smát a řekla: „Protože otec je velice rozčilený kvůli tvé ruce.“

To zase byla odpověď! Beze smyslu, nic nevysvětlovala! Černý muž, kterého jsme nazývali otcem, přece řekl zcela vážně, že bude sedět na jehlách.

A teď se mi matka směje. Proč? Snad se nakonec někde nebezpečně píchne? Matka často šila a ukázala mi, jak je jehla nebezpečná; špička může velmi nepříjemně píchnout. To bolí! Proto se jehla smí používat pouze k šití. – Jaký to byl zase od dospělých nesmysl, že má otec celou noc prosedět na jehlách, které smíme brát pouze k šití, a to proto, že moje ruka visí dolů tak bezmocně a bolestivě, že ji musím druhou rukou stále přidržovat?! – Byla jsem sice už dost zvyklá na to, že dospělí říkají a dělají nesmyslné věci, ale tohle pro mě bylo příliš a chtěla jsem tomu přijít na kloub. Ke kladení dalších otázek o tom záhadném „sezení na jehlách“ jsem se už ale nedostala, protože se objevil strýc Stefi s lékařem.

Lékař byl statný, přívětivý muž, který se na mě přátelsky podíval, jako by mne znal už dlouho. Zvedl mě a vytrhl mě tak z mého bezpečí, z blízkosti matky. To naplnilo mé srdce strašnou úzkostí, pohyb mi nadto způsobil další mučivou bolest, a tak jsem se opět naplno rozeřvala. Lékař mne posadil na stůl – viděla jsem své malé nohy houpat se zcela blízko pod hrudníčkem – usmíval se na mě, přitom potřásal hlavou a řekl: „Jak je tohle malé děvčátko ošklivé, když tak pláče!“

Užasla jsem. Cože? Říká, že jsem ošklivá, když pláču? Odkud to ví? Dosud jsem myslela, že je možné vidět všechno – až na mě. Všechno a všichni, dospělí, kuchařka, Gréta, kanárek, mé hračky – jedním slovem vše kolem mě je viditelné, také mé ruce, břicho a nohy, jenom „mě“ není možné vidět. To tu nějak je, a přece není – je někde, ale neviditelně – ještě nikdy jsem nemohla vidět sebe – a nemohla jsem si představit, že by toto něco, toto „já“ vůbec mohlo být vidět. Jak je potom možné, že tento dospělý přesto mohl vidět mé zoufalství, mou bolest, můj pláč, tedy „mě“? – Ach! Když mne tedy vidí, můj hrozný stav leknutí, musí to být opravdu ošklivé. Přestala jsem ve svém úžasu plakat a pátravě jsem se na doktora zadívala.

Tu se všichni dospělí začali hlasitě smát a matka řekla: „Bože, jak marnivá je tahle dívenka! Dokonce přemáhá bolest, aby se neukázala ošklivou.“

To byla zase jedna z obvyklých nesmyslných poznámek dospělých. „Marnivá“ – co to je? Jak bych mohla být marnivá, když vůbec nevím, co to je, a jak bych se mohla „ukazovat“, když jsem dosud vůbec nevěděla, že jsem viditelná? Doposud jsem žila s vědomím, že jsem „vidící“, „dívající se“: jsem to já, kdo všechno vidí, ale já sama jsem nějak mimo viditelné. To vše mi probíhalo hlavou a právě jsem se chtěla znovu zeptat, ale lékař uchopil mou ochable visící ruku, zatáhl ještě víc – to jsem chtěla vykřiknout – tak strašně to bolelo – ach, ten hloupý mi vytrhne ruku docela! – Ale pak otočil malou ručkou, která byla se mnou nějak úzce spojena, neboť „mne“ tak nevýslovně bolela, a byla opět na správném místě.

„Tak,“ řekl lékař, „zápěstí ještě trochu oteče, proto položíme ruku přes noc klidně na polštář, a velmi brzy na celou záležitost zapomeneme.“

Pak dospělí ještě dál mluvili o tom, že jsem marnivá, že jsem ze samé marnivosti při napravování ruky ani nehlesla. Obzvlášť na matku to velmi zapůsobilo, a já kvůli tomu byla smutná. Viděla jsem, že krásná cizí paní, kterou jsem už velmi milovala, mi nerozumí. I když mě lékař mohl vidět, pro matku jsem zůstala neviditelná. Přesto z ní vyzařovala velká láska, a když jsem pak později ležela v posteli, bolavou ruku uloženou na polštáři, byla jsem šťastná, že se její krásný, jemný obličej často nade mnou sklání a povzbudivě se na mne usmívá. Vyzařovala dobrotu a teplo a v její přítomnosti jsem se necítila opuštěná a osamocená. Věděla jsem, že se na ni mohu spolehnout, byla do jisté míry v mé moci a měla jsem k ní plnou důvěru. Pomalu jsem usínala, přešla noc – a má ruka se opět stala poslušným nástrojem, věrným přítelem, který mi v pozdějším životě přinesl tolik radosti a dopomohl mi k tomu, abych se probudila ze své nevědomosti.

Lékař však neměl pravdu! Nikdy jsem na tuto malou záležitost nezapomněla, neboť zákonem asociace je neodlučitelně spjata s mým prvním uvědoměním, s mým probuzením do tohoto života. Od té doby mé vědomí – má paměť – bylo stále bdělé. Od té doby jsem pozorovala vše, jak venku, tak uvnitř, s největší pozorností, s nepřetržitou koncentrací. Od té doby jsem věděla, že žiji v domově, kde je mocný černý dospělý bezpodmínečným pánem – matka mu říkala Robert, my jsme mu musely říkat „otec“. Celý dům se točil kolem něho, matka mu patřila tělem i duší! Jeho moc se rozprostírala nad námi všemi – a později ještě nad mnoha tisíci lidí – jako stan, jako ochranný obal. Všichni, kdo patřili do okruhu otcovy moci, se těšili pomoci, jistotě a blahobytu.

Dopoledne nebýval otec doma, to jsem mohla být s matkou. Směla jsem ji doprovázet po celém bytě, také do kuchyně, a když pracovala na velkém ubrusu, který zdobila barevnou výšivkou, směla jsem sedět vedle ní a vyšívat do rohu velikého ubrusu podle svého barevnými nitěmi různé vzory. V poledne přišel otec domů a po obědě jsem musela jít s Grétou do dětského pokoje – což se mi vůbec nelíbilo. Gréta byla také dítě tohoto domu jako já, byla pouze – jak jsem slyšela – o tři roky starší. V době, kdy jsem si vymkla zápěstí, jí bylo čtyři a půl a mně jeden a půl roku.

V následujícím létě jsme trávili prázdniny ve vesnici u velké vody. Bydleli jsme v malé chalupě obklopené velkým dvorem a zahradou. Směly jsme tam s Grétou běhat bosé, směla jsem jít s ženou, která měla velmi hnědý, vrásčitý obličej, do chléva, kde byla kráva, telátko a mnoho králíků s červenýma očima. To všechno bylo velmi vzrušující. Na zahradě byly obrovské žluté květiny, vysoké jako stromy, které se otáčely vždycky tak, že se dívaly na slunce. To se mi také líbilo. Otec přijížděl jen čas od času a pak se říkalo: „Dnes je neděle.“ Jinak jsme byly s matkou samy a mohla jsem s ní být celý den. Chodily jsme každý den k jezeru, koupaly se a vesele cákaly.

Jednoho dne matka znovu řekla: „Zítra je neděle, budeme se už dnes velice těšit, protože přijede otec.“ Vůbec jsem z toho neměla takovou radost, protože mě otec málo zajímal a už jsem věděla, že když tu je, tak se matka stále točí jen kolem něho. Musela jsem pak chodit na procházku se Sofií, dospělou dcerou vrásčité selky, a s Grétou.

Večer, když jsme čekaly na otce, jsem najednou slyšela, jak lidé ze sousedství říkají matce, že „vlak vykolejil“, a proto tu otec ještě není. Matka se velmi lekla, zavolala Sofii a poprosila ji, aby na mě dala pozor a nenechávala mě ani minutu samotnou – pak spěchala na stanici. Gréta směla jít s ní, protože „byla o tři roky starší“ a uměla lépe běhat než já. Zůstala jsem sama se Sofií.

Byla už tma a já poprvé směla být v tuto dobu vzhůru a venku na zahradě. Bylo to velmi poutavé, ale zmocnil se mne pocit nejistoty, protože dosud jsem byla zvyklá vidět vše při denním světle, zatímco teď byl svět kolem mě tak nezřetelný. Stromy a květiny jsem spíš tušila, než viděla. Topoly šeptaly tak tajemně. Neměla jsem však čas na delší pozorování, protože se najednou přihodilo něco úplně strašného: Sofie mě vzala na ruku a šla se mnou k plotu, když tu se ve tmě objevila strašidelná postava! Podobala se muži, na hlavě však měla hrůzný chochol, oči se jí blýskaly ve tmě jako žhavé plápolání, na kabátě seděly veliké lesklé knoflíky a na ramenou nesla něco, v čem, jak jsem cítila, se skrývalo velké nebezpečí. Později jsem slyšela název „puška“. Ta příšerná bytost se mi zdála velmi odpuzující a doufala jsem, že Sofie se mnou uteče. Ale k mému největšímu překvapení udělala opět něco, co bylo zcela beze smyslu – byla jsem na to ovšem už zvyklá. Místo aby se dala na útěk, přistoupila docela blízko k plotu a strpěla, aby jí ta strašidelná postava hrozně hlubokým hlasem něco šeptala – a pak ji dokonce objala a pevně si ji přitiskla na hruď. Mě ale Sofie držela za ruku, a tak k sobě přimkla i mne, což se mi vůbec nelíbilo, naopak, bylo mi to odporné. To ale nebylo všechno! Hrůzná postava měla obrovský knír, jehož dvě větve jí vyčnívaly z obličeje jako špičaté rohy, a teď k sobě strhla Sofii úplně těsně a vypadalo to, jako by ji chtěla kousnout. Očekávala jsem, že Sofie po tomhle útoku konečně uteče, ale ne, volnou rukou objala tu postavu kolem krku, a když ji chtěla kousnout – nebo sníst –, neodvrátila obličej, ale nastavila ústa a oba se chovali, jako by si za každou cenu chtěli ústa navzájem spolykat. Mě tak stlačili, že jsem sotva dýchala. Bojovala jsem vší silou, abych se udržela v co největší vzdálenosti od strašidelné postavy, a pokoušela jsem se vyprostit nos. Její blízkost mi byla nevýslovně nepříjemná, zapáchala vším možným, zvlášť hrozný byl určitý hořký zápach, který mě velmi mučil. Ti dva se však o mne ani v nejmenším nestarali, tlačili mi hlavu tak silně, že jsem slyšela tlukot srdce toho muže a chovali se, jako by si chtěli navzájem vlézt do úst. Ach! Ti dospělí se svým chováním! Pozorovala jsem je, zatímco jsem k nim byla těsně přitlačená, a způsobnou, skromnou Sofii jsem vůbec nepoznávala. Byla jako cizí bytost, která vůbec neslyšela mé sténání. Tu nás strašidelná bytost náhle pustila a zmizela ve tmě. V příštím okamžiku jsem slyšela uklidňující hlasy matky a otce, a tu se už také vynořili ze tmy s jasnými, radostnými tvářemi. Všichni lidé ze sousedství se seběhli a vyptávali se otce na vykolejení vlaku. Sofie dělala, jako by se nic nestalo, a vůbec nevyprávěla, jak hrozná bytost ji právě tiskla k sobě. Stála tu s něžným, nevinným obličejem. To bylo pro mě opět velikým překvapením, ale neměla jsem čas na hloubání, protože otec nám přivezl z města bonbony a mě nesmírně zajímalo, zda dostanu tytéž jako Gréta. Byla jsem spokojená, přinesl nám oběma docela stejné. Jako vždy, tak i nyní mi ale matka pokazila radost, a když jsem si chtěla do pusy nacpat všechny bonbony najednou, sebrala mi je, dala mi jen jeden a slíbila, že každý den po obědě jeden dostanu. Ach! Až jednou budu dospělá, dám si do pusy naráz tolik bonbonů, kolik se mi zlíbí! Teď jsem je ale musela odevzdat a jít spát. Když mě matka položila do postele, zeptala jsem se jí – ještě před motlitbou, protože potom už jsem mluvit nesměla: „Maminko, co to je, co má na hlavě chochol, na ramenou něco moc divného, a taky knoflíky, které se lesknou i ve tmě – a strašně to páchne – maminko, co to je?“

Matka se na mne překvapeně podívala a řekla: „To je četník.“

„Maminko,“ tázala jsem se znovu, „jedí tihle četníci také lidi?“ Chtěla jsem vědět, zda chtěl Sofii skutečně sníst, protože co by jinak vlastně chtěl?

„Ne, ne,“ odpověděla matka se smíchem, „dávají pozor na dobré lidi, neboj se, nechtějí tě sníst.“

Chtěla jsem namítnout, že nechtěl sníst mě, nýbrž Sofii, ale matka mě políbila, přikryla mě a řekla: „Teď hezky spi, musím k otci.“

Zůstala jsem sama se svými myšlenkami a ještě dlouho jsem přemýšlela – bylo mi tak nepochopitelné, co ten četník od Sofie chtěl a proč se ona od něj nechala tak tisknout, až jsem se musela ocitnout v tolik nepříjemné blízkosti toho tvora? Co to mělo za smysl? Celá záležitost mě znepokojovala jako všechno, čemu jsem nerozuměla, ale pak jsem usnula. Druhého dne slunce krásně svítilo, a když jsem dostala bonbon, šli jsme všichni k velké vodě, abychom se koupali a šplouchali. Po cestě jsme potkali četníka. A já za denního světla viděla, že je to přívětivý dospělý, který mile mluví s otcem. Jenom jsem zase nemohla pochopit, proč se chová, jako by mě viděl poprvé v životě. Musí přece vědět, co se včera stalo! Bála jsem se však stále jeho obrovského kníru a neodvážila jsem se na nic zeptat…

Z tohoto léta mám ještě jednu vzpomínku na zážitek, který na mě hluboce zapůsobil. Jednoho dne odpoledne – otec byl u nás a sedláci, všichni pěkně oblečení, seděli před svými domy, takže jsem věděla, že je neděle – slyšeli jsme zvonit zvony. Nezněly však jako obvykle, ale jako by kulhaly a nechtěly přestat vyzvánět. Zvonily a zvonily. To vyvedlo celou vesnici z jejího nedělního klidu. Všichni lidé proběhli kolem našeho domu stejným směrem. Otec a syn vrásčité paní také odběhli, všichni ozbrojeni sekerami a kbelíky. Matka a některé ženy zůstaly u nás a ženy stále opakovaly tatáž slova: „Bože na nebesích, neopusť nás, Bože na nebesích, neopusť nás!“ Matka byla také velmi vážná a řekla nám: „Modleme se všechny společně, aby se otec vrátil zdráv.“

Zeptala jsem se, kam šel a proč. Matka odpověděla, že ve vsi vypukl požár a že otec pomáhá hasit. Modlily jsme se tedy, ale já byla velmi zvědavá, co to znamená „požár ve vsi“. Pak jedna žena řekla, že z konce naší zahrady jsou vidět jazyky ohně. Chtěla jsem se tam jít podívat, ale matka mi to nedovolila. Avšak Gréta tam směla jít spolu se synem majitele obchodu se smíšeným zbožím, který byl přes ulici, aby ty jazyky ohně viděla, což mě naplnilo hlubokou hořkostí. Proč ona pořád smí dělat věci, které já nesmím jen proto, že je o tři roky starší? Pokud je oheň nebezpečný, je přece stejně nebezpečný pro ni jako pro mě, i když je „o tři roky starší“! Ó, ty tři roky! Jak často, jak často to budu ještě muset slyšet, pokaždé, když večer nesmím, co ona už má dovoleno, nebo když odmítám uznat a trpět její nadvládu!

Později večer se vrátilo nejdříve několik lidí, ještě pak víc, všichni unavení a vyčerpaní a mluvili o tom, jak se otec pohrdaje smrtí vřítil do několika hořících domů, aby zachránil děti nebo zvířata, jak neúnavně vedl hasicí práce a že ho všichni poslouchali. Svými výtečnými nápady a svou neotřesitelnou odvahou pobízel ostatní, takže všichni dokázali mimořádné věci, až se konečně podařilo dostat oheň pod kontrolu. Matka záříc poslouchala, a když se otec vrátil domů jako poslední spolu se synem vrásčité ženy, vrhla se mu do náručí. „Můj milý Roberte, jak jsi znamenitý, v každém ohledu tak znamenitý!“ Otec se mlčky usmíval, byl plný sazí a rychle odešel, aby se umyl. Že je otec tak zcela výjimečný, to jsem si samozřejmě myslela také. Pojem „otec“ pro mě znamenal „velký pán“, který stojí nad každým člověkem, a všichni dělají, co chce. Jeho slovo je zákonem a je samozřejmostí, že je dokonalý. Jinak by přece nebyl „velkým pánem“! Otec mě tenkrát zajímal velmi málo. Znamenal prostě neotřesitelný pocit jistoty. Nepředstavoval žádný problém, takže jsem se jím mnoho nezabývala. Jen když celá rodina – otec, matka, Gréta a já – šla na procházku a on se svou velkou rukou chopil mé malé a převedl mě přes ulici, všimla jsem si, že jeho ruka vyzařuje mohutnou sílu a že jeho nehty jsou vždy čisté jako sníh. Takže jsem také považovala za samozřejmé, že se otec chtěl ihned umýt.

Léto uběhlo a byli jsme opět doma. Jednou jsem si všimla, že mi matka nasadila kožešinovou čepici a oblékla tlustý plášť, když mě připravovala na procházku. Vzduch mi připadal, jako by mě kousal do kůže. Bylo mi řečeno, že je „zima“. Můj nos a mé nohy to neměly rády. Ale z nebe padaly bílé vločky a všude v obchodech stáli červeně odění Mikuláši s bílými vousy. A opět přišla doba, kdy mi matka nasadila slaměný klobouček a oblékla lehký kabátek, všude kvetly květiny a směla jsem si hrát v městském lesíku s míčem a obručí.

Mohla jsem v té době být naprosto šťastná, kdyby mi matka někdy neztrpčovala život tím, že mi stříhala nehty. Ó, toho jsem se vždy bála už předem, když jsem tušila, že se onen den blíží. Moje kůže byla pod nehtem tak citlivá, že po stříhání mi každý dotek, ba dokonce i dotek vzduchu, působil taková muka, že jsem pobíhala s roztaženými prsty po pokoji, řvala a nesnesla, aby se mne cokoliv dotklo. Nemohla bych říci, že mne to bolelo, nebyla to bolest, ale nesnesitelný pocit. Když si toho matka všimla poprvé, nevěděla, co se mi stalo. Myslela, že mě snad nevědomky střihla, a chtěla mi prsty prohlédnout. Křičela jsem však, jen co se mě dotkla, tak hlasitě, až se lekla a ptala se našeho rodinného lékaře, co se mi mohlo stát. Vysvětlil, že mám celkově tak přecitlivělé nervy, že se to vyskytuje jen velmi, velmi zřídka. Radil matce, aby mi po stříhání nehtů koupala ruce ve vlažné vodě a nechala mě v ní trochu šplíchat. To skutečně trochu pomohlo, ale trvalo ještě mnoho let, než má kůže natolik zesílila, že jsem mohla snášet stříhání nehtů bez těchto nesnesitelných muk.

Má milá, něžná maminko! S jak láskyplným porozuměním ses pokoušela zvítězit nad všemi těžkostmi, které tato přecitlivělost způsobovala! Kdybys byla neobklopovala mé citlivé nervy svou něžnou láskou, byla bych zemřela už jako dítě. Pouze s tvou pomocí jsem mohla vyrůst ve zdraví, pomalu a vědomě si vyvinout odolnost. Měkké hnízdo, které jste nám vytvořili ty, nesobecký otče, a ty, obětavá matko, mi umožnilo, že se ze mne nestal člověk, který by byl k ničemu. Vy jste mi pomohli držet mou citlivost v rovnováze vědomě vyvinutými silami. Byla jsem tenkrát ještě zcela dítětem a neměla jsem ponětí o své citlivosti. Jen jsem vše pozorovala a chtěla vše vědět, ale pokud jde o mé zdraví, dělala jsem všechno, co jste mi radili. Měla jsem k vám plnou důvěru!

Table of Contents

Titulná strana

POZNÁMKA AUTORKY

PŘEDMLUVA

ÚVOD

KAPITOLA PRVNÍ

PROBUZENÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

VIZE

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

Z UČENÍ PTAHHOTEPOVA

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

TVAR PYRAMID

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ