Andělské rozmluvy

Andělské

rozmluvy

Peter Allmend

(ukážka)

Přeložil Eduard Světlík

Nakladatelství děkuje panu Martinu Augustínovi

za laskavé poskytnutí obrazu na obal knihy.

© Aquamarin Verlag GmbH

Voglherd 1 * D-85567 Grafing

1. vydání originálu 2013

Translation © Eduard Světlík, 2013

Cover Art © Martin Augustín, 2013

(Na obálce použit obraz Pierka naších spomienok...)

Illustrations © Martin Augustín, 2014

Czech edition © Metafora, 2014

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-850-1 (ePub)

ISBN 978-80-7359-840-2 (mobi)

Jak to začalo

Jarní bouře v kantonu Berner Oberland se toho roku přihnaly prudčeji než obvykle. Na turistické stezce stoupající příkře z Mürrenu do Mittelbergu ležely ještě v červnu polámané a vyvrácené stromy. Na jednom místě strhnul sesuv půdy kus pěšiny do údolí. Průrva byla přemostěna třemi dlouhými fošnami uloženými do lesní půdy a nouzově upevněnými. Při dešti se doporučovalo přecházet tudy se zvýšenou opatrností.

Kdo se nezalekl půlhodinového výstupu z Mürrenu, byl odměněn nejgrandióznější vyhlídkou na mohutný alpský masiv. Na protilehlé straně se řadila jedna čtyřtisícovka za druhou a uprostřed jim vévodilo majestátní trojhvězdí: Eiger, Mönch a Jungfrau. Byl jsem uchvácen krásou přírody a netušil, že příští dny dokážou dokonale změnit můj život.

Pokaždé, když jsem z Curychu vystoupal do těchto míst, abych unikl pracovní honičce ve své advokátní kanceláři, bylo to, jako bych vkročil do posvátné krajiny.

V onen červnový den voněl les vlhkým dřívím, což bylo nasnadě, neboť na zemi leželo plno smrků. Mezi nimi prosvítaly nesčetné květiny zkrášlující horské jaro svou úžasnou barevností. Na Mittelbergu k nim pak ještě přibyly safírově modré kalichy hořců, začínající se otevírat dosud sporým slunečním paprskům.

Kdo se vyšplhal na tuto náhorní plošinu, spatřil dvě dřevěné chaty užívané zřejmě jako salaše. Před první z nich stály dvě jednoduché lavičky lákající ke spočinutí, aby si poutník mohl vychutnat do poslední kapky výhled, jenž mu vyrážel dech.

Toho dopoledne táhly kolem zasněžených vrcholků šňůry oblaků, přičemž se občas otíraly o střechy horských chalup v Mittelbergu. Louky se leskly třpytivou rosou a do syté zeleně krajiny rozlévaly životní sílu. Z dálky se ozývala kukačka, jinak tu ale vládlo hojivé ticho. Nikde ani živáčka.

Tím prudčeji mě ze zdánlivé osamělosti vytrhl něžný hlas, který mě důvěrně oslovil: „Buď zdráv, Petře!“ Jeho majitelka se posadila vedle mě a položila mi ruku na paži. Ta žena musela vyjít ze dveří chaty, aniž jsem si toho všiml, a třemi kroky přejít k mé lavičce. Mohlo jí být tak padesát a o její tváři se dalo říci snad jen to, že je téměř klasicky krásná. Tmavohnědé vlasy jí padaly na ramena zahalená šedivým šálem. Na sobě měla prosté bílé šaty, které jí sahaly bezmála ke kotníkům.

Poté, co jsem se vzpamatoval z úleku, chtěl jsem se omluvit za svůj vpád do blízkosti jejího obydlí a vyskočit z lavičky. Ona však stiskla mou paži silněji a začala ke mně hovořit.

„Nejspíš tě, Petře Allmende, udivuje, žes tu narazil na někoho, kdo tě zřejmě zná. Taková reakce je samozřejmě pochopitelná, ale přece jen bys při svém duchovním bohatství neměl být tolik překvapený. Přece víš o starších bratrech a sestrách a jejich úloze při podpoře duchovního vývoje pozemských sourozenců.

Už dlouho sledujeme tvoji práci a víme, žes vyrazil do hor, abys tu napsal knihu. A mně nyní připadl úkol ti přitom pomáhat. Důvodem je to, že nás spojuje staré pouto z dávných dnů.“

Ta cizí žena byla s mým životem očividně důvěrně seznámena. Skutečně jsem se vedle své práce pro průmysl už mnoho let zajímal o spirituální témata a měl jistou představu o „mistrech“ či „osvícených“. Teď jsem však musel uznat, že osobní setkání s takovou bytostí leželo mimo hranice mé představivosti. A ta dáma, která se tu zničehonic objevila, že by mi měla pomáhat s prací na mé knize? Hlavou mi probleskla řada otázek, na něž jsem měl dostat odpověď dříve, než jsem je stačil vyslovit.

„Jak víš, v našem světě známe vaše myšlenky, cíle a úmysly stejně jasně, jako mě nyní vidíš stát před sebou. Vaše časové a prostorové představy se promítají do vyšších světů.

Tvé záměry jsou čisté, nesleduješ komerční zájmy. Nikdo o tobě nemůže říct, že bys zneužíval zoufalou snahu lidí hledat pravdu a SVĚTLO a místo chleba jim podával kamení. Nejde ti o osobní úspěch, nýbrž bys rád vše, co jsi během mnoha let studia a zkoušek pravdivě poznal, sdílel se svými pozemskými sourozenci. Toto usilování nezůstalo našemu světu utajeno. Proto jsem směla za tebou přijít, abych tvé poznatky prohloubila a rozšířila ku prospěchu těch, kteří budou číst tvá slova.“

Hleděl jsem na tuto mimořádnou ženu, kterou jsem znal jen pár minut, s velkým úžasem a musel jí nezbytně položit nabízející se otázku: „Ale kdo jste?“

Lehounký úsměv odrážející se v krásných rysech její tváře se podobal úsměvu matky, jejíž dítě se právě pídí po odpovědích na otázky „odkud“ a „proč“.

„Známe se už velmi dlouho, pouze ve svém nynějším pozemském životě jsi mě dosud nespatřil. Můžeš mi říkat Elision. Ačkoliv to není moje skutečné duchovní jméno, jeho vibrace tě se mnou ihned spojí, jakmile na ně pomyslíš nebo je vyslovíš. Leč tato forma ani toto jméno nejsou tak důležité. Naše setkání slouží jenom úkolu, který jsme se společně zavázali splnit – a to už v dávno minulé době.

Neupínej se k obrazu ženy, která teď sedí vedle tebe, to je jenom má vnější schránka.“

S těmito slovy začala její ruka na mé pravé paži jiskřit a měnit se v zlatavé světlo. Zdálo se, že Elisionina pravá polovina se v něm rozplývá, zatímco levá stále připomíná normálního pozemšťana. Po několika okamžicích jsem zaznamenal, že do celého jejího těla opět proudí hutná energie a dodává mu celistvou pozemskou formu.

„Více není nutno znát, Petře. Měli bychom začít pracovat.“

O počátcích

Oblaka se stáhla do větších výšek. Severní stěna Eigeru se ve své děsivé strmosti proklubala z bílé mlhy, jenom Mönch a Jungfrau pokračovaly ve své hře na schovávanou. Mezi ledem a sněhem, mezi skalami a loukami začala Elision rozprávět o velkých otázkách života.

„Hledíš na majestátní krajinu, která se ve své jedinečné kráse rozkládá před našima očima. A pociťuješ hlubokou úctu, vděčnost a pokoru. Žádná lidská ruka by nesvedla to, co tu vytvořila příroda. Už jen tento uctivý, pokorný úžas tě staví do situace, kdy můžeš nádheru stvoření vidět duchovním zrakem. Kdybys to vnímal pouze tělesnýma očima, viděl bys jenom kamení a trávu.

Kdo chce pochopit ŽIVOT, dospěje k pravému poznání jen tehdy, vyloučí-li vnější zrak a odsune stranou všechny teleskopy a mikroskopy.

Lidé pátrají po začátku všehomíra. Bádají, nahlížejí do vesmíru, počítají a zachycují vzdálené signály. Vytvářejí teorie, určují číselné hodnoty – a po několika letech je zase mění. Komu mají tyto počty a teorie sloužit? Dovedly někdy nějakou lidskou duši k poznání JEDINÉHO? Pocítili někdy tito vědátoři při svých početních úkolech dech ARCHITEKTA VŠECH SVĚTŮ?

* * *

Nejmoudřejší bytosti z našich sfér dokážou duchovním zrakem nahlížet do říší, o nichž žádná pozemská bytost nikdy neslyšela a které žádné pozemské oko nikdy nespatřilo. Jsou to světy nevýslovné krásy a nádhery. Stvořené bytostmi, které neumí popsat slovy a pojmy lidské řeči.

Avšak ti z nás, kteří upřeli pohled do nekonečnosti těchto sfér, spatřili za těmito světy další, k nimž ovšem zatím nemají přístup. Nikoliv proto, že by jim v tom ostražití strážci hranic bránili, nýbrž proto, že dosud nedozráli k tomu, aby směli do těchto světů vstoupit.

My však víme, že toto kosmické ,schodiště života‘ nemá žádný konec. Nemá ani žádný ZAČÁTEK, který bychom si dokázali představit. Existují ovšem začátky vesmírů, nebeských říší a světelných sfér – ty vznikají a zase zanikají. Neboť vše je zráním a růstem od nedokonalých stupňů k dokonalejším. Nic nezůstává takové, jaké je. Všechno se mění. Tajemstvím života je PROMĚNA.

Jaký by tedy mělo smysl vydávat se hledat ZAČÁTEK? Tvůj svět vznikl z minulého a ten zase z předminulého světa. Existují tak nekonečné počátky a právě tak nesčetné konce, přičemž vědoucí ví, že po každém začátku přijde konec a každý konec je zároveň začátkem. Kdo to pochopil, pokorně skloní hlavu před nekonečnou jednotou bytí. Neboť začíná tušit, že svou původní podobu může najít jenom v ZAČÁTKU. Ale všechno, co z něho vychází, je už výsledkem věčné proměny. Smíme spatřit světlo, ale PLAMENE se nikdy nedotkneme.“

O proměně

Mračna se roztáhla do údolí, jako by příroda chtěla zdůraznit Elisionina slova. Jen smrky v horní hranici lesní vegetace čněly k nebi stejně jako zasněžené vrcholky horských velikánů a třpytily se ve slunci.

„Můžeš hledět na tyto kamenné giganty a soudit, že jsou dokladem neměnnosti. Já ti však pravím, že žádné ráno není stejné jako to předešlé, žádný večer se nepodobá večeru předchozímu. Nikdy už nespatříš tyto hory takové, jaké je vidíš teď. Neboť nejen příroda se mění každým okamžikem, ale i ty budeš zítra jiný, než jaký jsi dnes.

Nyní všichni máme schopnost spojit včerejšek s dneškem a dnešek s včerejškem. Je to báječný dar, protože tě za prvé nutí mít na paměti smysluplnost tvého života – nekonečně dlouhého a nikdy nekončícího – a za druhé celistvost bytí. Stvoření nevykazuje žádnou rozštěpenost. Čas se projevuje proměnou. Každý růst, každé probuzení, každé poznání ti daruje něco nového, a tak to, co bylo včera nové, se dnes stává starým, a to se zas proměňuje v nové.

Ohlédneš-li se za svým životem před deseti či dvaceti lety, ukáže se ti Petr Allmend, který nemá nic společného s tím, jenž nyní sedí vedle mě. Protože ses proměnil!

Jednoho dne se budeš ohlížet nazpět nejen dvacet, ale dvacet tisíc let, a pak samozřejmě narazíš na jiná jména a jiné postavy. A přece s tímto vědomím zjistíš, že tě s těmito dávnými bytostmi a jejich formami stále něco pojí.

Čím blíže se budeš z minulosti vracet, tím více budou tvoje vjemy a vzpomínky blednout. V současnosti by ti tento efekt přišel vhod, neboť v tvém dnešním pozemském životě se vyskytují události, na něž bys nerad vzpomínal. A naopak by tě potěšilo, kdyby se ti vybavila vzpomínka na události a hodiny strávené kdysi v chrámech a při mystériích.

Ať se budeš jakkoliv snažit plně žít tím, co přináší NYNÍ, přesto budeš v každé chvíli vědět, že toto ,nyní‘ se nezrodilo z ničeho. Záměr prožívat život každým okamžikem vědomě, je dobrý a správný, pokud nikdy nezapomeneš, že tato přítomnost je výsledkem proměny. Proměna znamená historii a tvořivost. Teď dokážeš stvořit něco opravdu nového, protože v dané aktuálnosti uchováváš výsledky minulých proměn.

Kdo tohle pochopí, zjistí také, že neexistuje žádné ABSOLUTNÍ NYNÍ, nýbrž jenom individuální. Každé je opravdu nové, ale jenom pro dotyčnou osobu. Proto také symfonii skládá skladatel a obraz maluje malíř – a není tomu naopak. Tvořivost ,nynějšku‘ je výsledkem proměny, ovšem její tvůrčí tajemství je skryto v ZAČÁTKU – a to dosud nikdo nerozluštil.“

O tvořivosti

Bylo ohromující sledovat pohyby Elisioniných rukou, zatímco promlouvala o „tvořivosti nynějšku“. Zdálo se, že její ruce hrají podle neviditelných not nebo vedou jemný štětec po fiktivním plátně. Chtěla zřejmě dané téma zpracovat co nejintenzivněji – a to se jí také podařilo.

„Jestliže se pečlivě díváme, můžeme rozeznat pravou tvořivost od zručného napodobování. A ve skutečnosti se také s opravdu novými výtvory setkáváme jen zřídka.

Pokud je malíř dobrým řemeslníkem, dokáže zhotovit přesvědčivý portrét či působivou krajinku. Je-li spisovatel dobrým stylistou, zvládne sepsat chytré dílo věcné literatury nebo napínavý román.

A stejně se vede všem umělcům. Jde však o pravou tvořivost? Ne – je to jen více či méně zdařilé zpracování něčeho už známého. Skutečný umělec stvoří dílo, které jeho posluchače, diváky nebo čtenáře zasáhne v jejich nejhlubším nitru. Vykouzlí nový svět!

Vykouzlením nového světa však samozřejmě nemám na mysli žádnou magii, nýbrž hovořím o onom kouzle, o onom tajemství tvůrčí síly, která se projeví všude tam, kde umělecké dílo odkrývá vyšší realitu.

Patrně namítneš, že o pravé tvořivosti, která se projeví v pravdivém uměleckém díle, není sporu. Ale někdy i v takových případech vypochodují na scénu takzvaní ,uměnovědci‘ a začnou analyzovat noty, barevné skvrny či slova, čímž mnoha lidem zkazí potěšení z vnímaného díla. Umění, které se musí vykládat, žádným uměním není!

Kdo se však s nevinným srdcem poprvé setká s opravdovým uměleckým dílem – ten jím bude okouzlen. Neboť to dokáže jedince pozvednout a zavést ho do vyššího světa. Proto je umělecká tvorba sestrou náboženství. A to dokonce starší sestrou, protože pravé umění vždycky bylo zjevením božství – náboženství jím však bývá jen ve světlých okamžicích.“

Table of Contents

Titulná strana

Jak to začalo

O počátcích

O proměně

O tvořivosti