NIC NEKONČÍ, NIC NEUMÍRÁ

Thich Nhat Hanh

NIC NEKONČÍ,

NIC NEUMÍRÁ

Nejvyšší moudrost

pro štěstí a útěchu

(ukážka)

Thich Nhat Hanh

Přeložil Lumír Mikulka

Nakladatelství děkuje panu Martinu Augustínovi

za laskavé poskytnutí obrazu na obal knihy.

Copyright © 2002 by United Buddhist Church

Translation © Lumír Mikulka, 2013

Cover Art © Martin Augustín, 2012

(Na obálce použit obraz Skamenieť…)

Czech edition © Metafora, 2014

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-851-8 (ePub)

ISBN 978-80-7359-841-9 (mobi)

Předmluva

* * *

Jednoho dne u oběda mi otec řekl: „Když jsem já viděl naposledy svého otce, ležel v obývacím pokoji v proutěné rakvi.“ Seděli jsme tehdy s tátou na zahrádce jedné mexické restaurace v Key Westu na Floridě. Tatínek zvedl pohled od svých fazolí a rýže a pokračoval: „Můj otec celý život pracoval. Byl pekařem v družstevním podniku v centru Fichburgu na Leominster Street.“

„Pověz mi o smrti svého otce,“ požádal jsem ho.

„Nic nevím,“ odtušil.

„Co o tom povídali lidé?“

„Nikdo o tom nemluvil. Nikdy jsem se neptal.“ A znovu se pohroužil do mlčení, které jsem znal až příliš dobře.

Kostel Svatého srdce je dva bloky od domu na Sanborn Street ve West Fitchburgu v Massachusetts, kde se můj otec naposledy rozloučil s dědečkem, kterého jsem já nikdy nepoznal. Bylo to duchovní centrum mé rodiny v době, kdy jsem vyrůstal. Útočiště před každodenní dřinou v továrně, před hádavými partnery v manželství, před nesplacenými účty a před úniky k alkoholu. Tam jsem byl pokřtěn a tam mne posílali, aby se mi dostalo duchovního vzdělání. Každé pondělí odpoledne, po celém dni stráveném ve veřejné škole, jsem neochotně zamířil po Water Street do této budovy na dvě hodiny katechismu.

Dodnes si vzpomínám na první den. Seděl jsem tehdy vedle své sestřenice Patty, v rukou jsme drželi nové učebnice. Když se před třídu postavily dvě jeptišky, nakázaly nám, abychom si knihy otevřeli na straně jedna a naučili se nazpaměť tři otázky a odpovědi na ně. „Kdo mne stvořil?“ „Stvořil mě Bůh.“ „Proč mne Bůh stvořil?“ „Abych jej miloval a sloužil mu.“ „Co se stane, až zemřu?“ „Budu žít věčně s Bohem na nebesích.“ Církevní otce v tomto směru netrápily žádné pochybnosti: má duše je věčná a bude žít navždy.

Když jsem pak jednoho dne četl list The Boston Globe, otřásl mnou článek o ženě, stojící tváří v tvář možnosti, že zemře na nevyléčitelnou formu rakoviny. Článek začínal slovy: „Mladý život má být přerván ... Adriana Jenkinsová pochybuje o existenci jakéhosi Boha či osudu.“ „Když zemřeme,“ mínila, „zůstane z nás jen prach a popel.“ Ona žena si ale rovněž často představovala, jaká bude její smrt: jakou bude cítit bolest a jak se nakonec vznese a bude se shora dívat na truchlící kolem svého nemocničního lože, pak spatří jakési mihotavé světlo a nakonec už nebude vůbec nic. „Jako když se otočí vypínačem.“ Taková představa je hlavní alternativou pro ty, pro něž se sama pochybnost stala vírou. Když zemřeme, je po všem. Nezbude z nás nic.

Prvního pohřbu ve svém životě jsem se zúčastnil v roce 1968. Byl to pohřeb otcovy matky, mé babičky Sam Rameauové. Od té doby jsem nad okrajem čerstvě vykopaného hrobu stál víc než dvacetkrát. Zmaten, ztracen a ponořen v úvahách, co si mám o smrti myslet a jak se cítit. Sám sebe jsem se ptal, jestli skutečně existují pouze dvě možnosti, o nichž má smysl uvažovat. Víra v nesmrtelnou duši, nebo úplný zánik?

Pod tíhou pochybností o věčném životě a hrůzy z představy naprostého zániku se můj život odvíjel provázen neurčitým strachem a neustále se vracejícími otázkami. Co je pravda? Věčná existence, anebo pád do nicoty? Exis tuje cosi jako věčná duše? A pokud ano... ocitnu se na nebesích, nebo v pekle? Uprostřed věčných útrap, nebo ve stavu blaženosti? Opuštěn, nebo ve společnosti Boha?

Buddha za svého života mnohokrát čelil otázkám učenců a teologů týkajících se dvou protikladných filozofií – eternalismu a nihilismu. Když se jej ptali, jestli existuje věčná duše, Buddha odpovídal, že žádné trvalé já není. Když se ho tázali, jestli se po smrti vytratíme do nicoty, Buddha odvětil, že po smrti nejsme zničeni. Odmítal tak obě uvedené představy.

Mám jednoho mně velice drahého přítele, který se zabývá mořskou biologií. Jako mnoho jiných lidí také on věří, že po smrti nadobro zmizíme. Nevěří tomu proto, že by ztratil víru, ani ze zoufalství, nýbrž kvůli své víře ve vědu. Základem jeho víry je svět přírody, nádhera vesmíru kolem nás a schopnost člověka shromažďovat poznatky o tomto vesmíru a porozumět mu.

Thich Nhat Hanh je rovněž prodchnut trvalou vírou ve schopnost člověka dosahovat stále širšího poznání. Jeho cílem je ale něco víc než hromadění vědeckých poznatků. Je jím dosažení svobody a hluboké osobní moud rosti založené na ryzím hledání. Thich Nhat Hanh píše tyto stránky na základě svých vlastních zkušeností a nabízí velkolepou alternativu k oběma zmíněným filozofiím. K víře ve věčnou duši i k nihilismu. Sděluje nám: „Od dob před počátkem času jste svobodní. Zrození i smrt jsou jen dveřmi, jimiž procházíme. Jsou jako posvátné prahy na naší cestě. Zrození a smrt jsou jako hra na schovávanou. Nikdy jste se nenarodili a nikdy nezemřete.“ A pak ještě dodává: „Největší bolest nám působí vědomí toho, že přicházíme a zase odcházíme.“ Znovu a znovu nás vyzývá, abychom se učili opravdu dobře se dívat. Abychom se naučili vnímat svou vlastní svobodu a radovali se z toho, že skutečná pravda se nachází uprostřed mezi učením o věčné duši a vírou v definitivní zánik. Jako básník dokáže zkoumat paradoxy života a zlehka zvedá závoj iluzí, dovolí nám, abychom pohlédli, možná poprvé v životě, na svůj vlastní život a byli schopni dospět k poznání, že náš strach ze smrti je způsoben jen naším vlastním chybným vnímáním a dosavadním nepochopením.

On sám trvá na tom, že život i smrt jsou čímsi jemným a elegantním. A jako ke všemu jemnému je nejlepší přistupovat k nim za pomoci rozvážného tichého rozjímání. Z hlubokého pramene Thich Nhat Hanhova lidství a soucitu tak díky tomu vychází balzám, jenž dokáže uzdravovat naše srdce.

Pritam Singh

Jedna

ODKUD PŘICHÁZÍME?

KAM JDEME?

* * *

Ve své francouzské poustevně mám keř japonské kdoule. Zpravidla vykvete na jaře, ale jedné zimy bylo tak teplo, že jeho květy vypučely příliš brzy. V noci se pak ochladilo a kvítky zmrzly. Dalšího dne, když jsem meditoval, jsem si všiml, že všechny pupeny na keři uhynuly. Pomyslel jsem si: Na Nový rok nebudeme mít dost květů, abych jimi ozdobili Bud dhův oltář.

O několik týdnů později se znovu oteplilo. Když jsem se procházel zahradou, uviděl jsem, jak na keři začíná vyrůstat již druhá generace pupenů. Otázal jsem se proto kdoulového keře: „Vy jste tytéž květy, které uhynuly v tom mrazu, nebo jste jiné květy?“ A kvítky mi odpověděly: „Thayi, my nejsme stejné, a nejsme ani jiné. Pokud nastanou příhodné podmínky, objevíme se. A když dobré podmínky nejsou, ukryjeme se. Takhle prosté to je.“

A právě to hlásá i Buddha. Jsou-li vhodné podmínky, věci se projevují. Jestliže už vhodné nejsou, tytéž věci se vytrácejí. A pak čekají na příhodnou chvíli, aby se znovu projevily.

Než jsem se narodil, byla maminka těhotná s jiným dítětem. Skončilo to ale potratem a žádné dítě se nenarodilo. Když jsem byl malý, kladl jsem často otázku: Byl to můj bratr, nebo jsem to byl já? Pokud matka přijde o dítě, znamená to, že podmínky nebyly příhodné, aby se to dítě projevilo, a ono se proto rozhodlo stáhnout se a čekat, až budou podmínky příhodnější. „Raději se teď stáhnu. Brzy se ale vrátím, mí nejdražší.“ Musíme respektovat jeho vůli. Dokážete-li hledět na svět takto, budete mnohem méně trpět. Byl to můj bratr, o něhož matka přišla? Nebo jsem to byl já, kdo se měl už už narodit, ale místo toho jsem usoudil „ještě nenastala správná chvíle“ a vzdálil jsem se…

Stát se nicotou

Zdrojem našeho největšího strachu je představa, že až zemřeme, proměníme se doslova v nic. Mnozí z nás věří, že náš život začíná teprve ve chvíli narození či početí a končí okamžikem smrti. Věříme, že jsme se zrodili z ničeho, a až zemřeme, znovu se změníme v nicotu. A tak jsme plni strachu ze zániku.

Buddha nabízí mnoho různých pohledů na naši existenci. Jedním z nich je pochopení faktu, že zrození a smrt jsou jen pojmy. Není to nic skutečného. A to, že my sami je považujeme za něco reálného, vytváří mocnou iluzi způsobující naše utrpení. Buddha však učí, že ne existuje žádné zrození, a není ani žádná smrt. Neexistuje žádný příchod, a není ani žádný odchod. Neexistuje žádné stejné, a ani žádné odlišné. Neexistuje žádné trvalé já, a ani žádný definitivní zánik. To všechno si my sami pouze myslíme. Pokud pochopíme, že nemůžeme být zničeni, osvobodíme se od strachu. Je to obrovská úleva. Pak si dokážeme užívat života jako nikdy předtím.

Naši drazí jsou stále s námi

Stejné je to ve chvíli, kdy ztratíme někoho ze svých blízkých. Pokud nejsou podmínky příznivé pro život, lidé odcházejí. Když jsem ztratil matku, velice jsem trpěl. Je-li člověku sedm nebo osm let, je těžké myslet na to, že někdy o matku přijdeme. Pak ale vyrosteme a jednou své matky všichni ztratíme. Když ale víte, jak si počínat, nebudete v okamžiku oné ztráty trpět tak strašně. Velice rychle si uvědomíte, že vaše matka je zde pořád s vámi, stále živá.

Toho dne, kdy moje matka zemřela, jsem si do deníku zapsal: „Můj život postihla těžká rána osudu.“ Jejím odchodem jsem trpěl víc než rok. Pak jsem ale jedné noci spal ve vietnamských kopcích ve své poustevně. Zdálo se mi o matce. Viděl jsem sám sebe, jak spolu sedíme. Nádherně jsme si povídali. Vypadala mladá a krásná, s dlouhými splývajícími vlasy. Bylo to překrásné, sedět tam a povídat si s ní, jako kdyby nikdy nezemřela. Když jsem se probudil, byly asi dvě hodiny ráno a já jsem velice silně cítil, že jsem svou matku vlastně nikdy neztratil. Nesmírně zřetelně jsem vnímal, že matka je stále se mnou. Tehdy jsem pochopil, že myšlenka, že jsem přišel o matku, byla pouhou myšlenkou. V tu chvíli jsem naprosto jasně chápal, že matka je stále zde se mnou. Živá.

Otevřel jsem dveře a vyšel ven. Celé úbočí kopce se koupalo v měsíčním světle. Celý ten kopec byl porostlý čajovníky a moje poustevna stála vedle kláštera. V měsíčním světle jsem pomalu vykročil mezi řadami čajovníků. Vnímal jsem, jak je matka pořád se mnou. Hladila mne měsíčním svitem, jako to dělávala tolikrát předtím. Velice něžně a zlehýnka... bylo to nádherné! Pokaždé když se má noha dotkla země, věděl jsem, že matka je se mnou. Věděl jsem, že toto tělo není jen moje, ale že je to živoucí pokračování mé matky a mého otce a mých prarodičů a praprarodičů. Všech mých předků. Nohy, které jsem viděl jako „své“ nohy, byly ve skutečnosti „naše“ nohy. A tak jsme společně – já a má matka – zanechávali stopy ve vlhké půdě.

Od onoho momentu pro mne myšlenka, že jsem ztratil matku, přestala existovat. Stačilo mi, abych se podíval na dlaň své ruky, cítil vánek ve tváři nebo zemi pod nohama, a vzpomněl jsem si, že matka je tady pořád se mnou. Kdykoliv ji budu potřebovat.

Když ztratíte milovaného člověka, trpíte. Pokud ale víte, jak pohlédnout do hloubky věcí, máte příležitost si uvědomit, že v jeho podstatě není místo pro zrození ani smrt. Byl prostě projevem, a když se tento projev vytratil, bylo tomu tak proto, aby na sebe dotyčný vzal podobu jiného projevu. Musíte být velice pozorní, abyste nový projev svého drahého rozpoznali. Ale s jistým cvikem a úsilím to dokážete.

Vezměte se za ruku s někým, kdo je s těmito cvičeními obeznámen, a provádějte společně meditaci za chůze. Věnujte pozornost všem listům, všem květům. Všem ptákům i kapkám rosy. Dokážete-li se zastavit a opravdu dobře se podívat, můžete v mnoha formách rozeznat další a další projevy svých blízkých. A do vašeho života se tak znovu vrátí štěstí.

Nic se nerodí, nic neumírá

Francouzský vědec jménem Lavoisier prohlásil: „Rien ne se crée, rien ne se perd.“ „Nic se nerodí, nic neumírá.“ Ačkoliv neměl žádnou praxi jako buddhista, nýbrž byl vědcem, objevil tutéž pravdu, kterou odhalil Buddha.

Naše skutečná podstata žádné zrození ani smrt neobsahuje. A pouze když se dokážeme této skutečné podstaty dotknout, jsme schopni překonat strach z ne-bytí, strach ze zničení.

Buddha praví, že když jsou vhodné podmínky, něco se projeví. My pak prohlašujeme, že to existuje. Když jedna či dvě podmínky selžou, daná věc se neprojeví. My potom tvrdíme, že to neexistuje. Podle Buddhy je však posuzování čehokoliv jako existujícího či neexistujícího chybné. Ve skutečnosti nic takového jako naprostá existence či naprostá neexistence není.

Velice snadno se o tom můžeme přesvědčit u televize nebo rádia. Můžeme se ocitnout v místnosti, kde žádný televizor ani rozhlasový přijímač nebudou. Mohli bychom si tedy myslet, že v onom pokoji neexistují žádné televizní ani rozhlasové pořady. Všichni ale víme, že celý prostor v té místnosti je plný signálů. Signály nesoucí různé programy vyplňují vzduch všude kolem. Potřebujeme jedinou podmínku – rádio nebo televizor, načež se objeví mnoho různých tvarů, barev a zvuků. Bylo by chybou tvrdit, že signály neexistují, jen kvůli tomu, že nemáme televizor či rádio pro jejich příjem, aby se mohly projevit. Pouze se zdá, že neexistují, neboť nebyly naplněny podmínky umožňující projev televizního signálu. V dané chvíli v oné místnosti prohlašujeme, že televizní program neexistuje. A to jen kvůli tomu, že nemáme nic, čím bychom jej přijímali. Přesto není správné tvrdit, že neexistuje. Pouze naše pojmy spojené s bytím a ne-bytím nás nutí se domnívat, že něco existuje nebo neexistuje. Tyto pojmy bytí a ne-bytí tak nelze aplikovat na realitu.

Žádné nahoře, žádné dole

A právě tak je tomu s pojmy nahoře a dole. Tvrdit, že tyto pojmy existují, je chybné. Co je pro nás dole, je pro někoho jiného nahoře. Sedíme zde a soudíme, že „nahoře“ je nad naší hlavou. Současně si myslíme, že opačným směrem je „dole“.

Lidé praktikující meditaci vsedě na opačném konci světa by ale nesouhlasili s tím, co je pro nás nahoře a co dole. Nestojí přece na hlavě. Představa, že něco je nahoře a něco dole vždy znamená nahoře nad něčím a dole pod něčím. Tuto představu spojenou s pojmy nahoře a dole nelze aplikovat na realitu vesmíru. Jde o pojmy, s jejichž pomocí se pouze vztahujeme k prostředí, v němž se nacházíme. Jsou to pojmy, které nám poskytují referenční bod, ale samy reálné nejsou. Neboť realita je ode všech pojetí a představ osvobozena.

V pasti pojmů

Buddha nabízí zajímavé podobenství týkající se pojmů a představ. Jeden mladý obchodník přišel domů a uviděl, že jeho dům vyloupili a vypálili bandité. Před místem, které dříve bývalo jeho domem, našel drobné ohořelé tělo. Myslel, že patří jeho malému chlapci. Nevěděl, že jeho dítě je stále naživu. Nevěděl, že lupiči poté, co podpálili dům, odvedli jeho syna s sebou. V zoufalství a zmatku onen obchodník věřil, že mrtvé tělo, jež vidí, patří jeho synovi, A tak se rozplakal, bil se do prsou a rval si žalem vlasy. A pak se pustil do obřadu kremace.

Onen muž svého syna velice miloval. Jeho chlapec byl pro něj smyslem života. Tak strašlivě po něm truchlil, že se nedokázal ani na okamžik odloučit od jeho popela. Vyrobil si sametový váček a popel do něj nasypal. Nosil jej pak s sebou ve dne v noci. Ať odpočíval, nebo pracoval, nikdy se od váčku s popelem nevzdaloval. Jednoho dne jeho syn lupičům utekl. Přišel k novému domu, který si jeho otec postavil. Ve dvě hodiny ráno vzrušeně zaklepal na dveře. Jeho otec, se slzami v očích a s váčkem plným popela v ruce, zavolal: „Kdo je tam?“

„To jsem já, tvůj syn,“ zavolal chlapec přes dveře.

„Ty darebáku, ty nejsi můj chlapec. Můj syn zemřel před třemi měsíci. Mám zde jeho popel.“ Malý chlapec dál tloukl do dveří a křičel a křičel. Znovu a znovu prosil, aby ho otec pustil dovnitř, ale ten mu odmítal otevřít. Pevně se držel přesvědčení, že jeho malý hoch je již mrtev a to dítě tam venku je jakýsi kluk bez kouska citu, který jej přišel trápit. Nakonec chlapec odešel, a otec jej tak ztratil navždy.

Buddha učí, že pokud se člověk chytí jedné myšlenky a považuje ji za „pravdu“, připravuje se o možnost poznání skutečné pravdy. A to dokonce i v případě, kdy za ním tato pravda sama přijde a zabuší mu na dveře – pak odmítáte otevřít vlastní mysl. Pokud jste tedy oddáni nějaké myšlence coby pravdě nebo jakési představě o tom, co je pro vás k dosažení štěstí nezbytné, počínejte si opatrně. První cvičení, jehož cílem je připravit naši mysl, se týká osvobození se od pevně daných stanovisek.

Dávejte pozor na utrpení vycházející z fanatismu a netolerance. Jsme odhodláni nevzhlížet k žádným doktrínám, teoriím nebo ideologiím. Buddhistická moudrost je pomůckou, která nás učí nahlížet do hloubky věcí a rozvíjet schopnost pochopení a soucitu. Neexistují žádné doktríny, za něž by se mělo bojovat, zabíjet či umírat.

Toto cvičení má pomáhat k osvobození od sklonu k dogmatismu. Náš svět už tak příliš trpí dogmatickými přístupy. První mysl naplňující cvičení je pro nás důležité, abychom zůstali svobodnými lidmi. Svoboda je nade vše ostatní. Osvobození se od našich vlastních pojmů a představ. Jestliže ke svým vlastním pojmům a představám přilneme, můžeme nutit sami sebe trpět. A můžeme k utrpení nutit také ty, které milujeme.

Table of Contents

Titulná strana

Předmluva

Jedna ODKUD PŘICHÁZÍME? KAM JDEME?

Stát se nicotou

Naši drazí jsou stále s námi

Nic se nerodí, nic neumírá

Žádné nahoře, žádné dole

V pasti pojmů

Dvě SKUTEČNÝ STRACH

Tři CVIČENÍ HLUBOKÉHO VHLEDU

Čtyři PROMĚNA ŽALU A STRACHU

Pět NOVÉPOČÁTKY

Šest ADRESA ŠTĚSTÍ

Sedm POKRAČUJÍCÍ PROJEVY

Osm STRACH, PŘIJETÍ A ODPUŠTĚNÍ CVIČENÍ DOTEKU ZEMĚ

Devět PROVÁZENÍ UMÍRAJÍCÍHO