Jeffrey Robinson

GRACE, KNĚŽNA MONACKÁ

Jeffrey Robinson

GRACE,

KNĚŽNA

MONACKÁ

(ukážka)

Přeložil

Viktor Faktor

Jeffrey Robinson

GRACE, KNĚŽNA MONACKÁ

Z anglického originálu Grace of Monaco

přeložil Viktor Faktor

Kniha původně publikovaná pod názvem

Rainier & Grace – The End Of The Fairy Tale

© Jeffrey Robinson, 1989, 1997, 2005, 2012, 2013

Vydala Metafora, spol. s r. o., v Praze roku 2014

Redakce Jana Moravcová

Korektura Květa Svárovská

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba CPI Moravia Books s. r. o.

Vydání první

U Krbu 35

100 00 Praha 10

www.metafora.cz

Copyright © 2013 by Jeffrey Robinson

Translation © Viktor Faktor, 2014

Czech edition © Metafora, 2014

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-849-5 (ePub)

ISBN 978-80-7359-839-6 (mobi)

PŘEDMLUVA NICOLE KIDMANOVÉ

Herečku Grace Kellyovou jsem znala z filmů, jako je Okno do dvora a Chyťte zloděje, ale kněžnu Grace jsem znala jen ze zpráv pro veřejnost v podobě pohádkového příběhu, jehož jsme byli všichni svědky z druhé ruky. O jejím dětství jsem nevěděla nic. Ani o její herecké dráze coby mladé umělkyně snažící se najít samu sebe, své místo ve světě. A ještě méně jsem věděla o jejím manželství s knížetem Rainierem a jejím rodinném životě.

Když jsem začala přemýšlet, jak tuhle předmluvu pojednám, zjistila jsem, že existuje rozpor mezi Grace pro veřejnost – herečkou a kněžnou – a Grace v soukromí, matkou, manželkou, dcerou. Hlavní otázka však zněla: Co se za tímto pohádkovým příběhem skrývá? Grace byla velmi uzavřená, a to záměrně, a já to hodlala respektovat. Zároveň jsem ale chtěla napsat pravdu o jejím životě a zkušenostech.

Problém spočíval v tom, že pokaždé, když je herec požádán, aby ztvárnil nějakou skutečnou osobu, zvláště někoho tak slavného, jako byla kněžna Grace, objeví se riziko, že ho zkrátka začne jen imitovat. Což není to, co bych si přála. Proto jsem začala tím, že jsem si o ní přečetla vše, co jsem našla. Zabývala jsem se jejími rozhovory. Dívala jsem se na filmy, ve kterých hrála. Mým cílem bylo vstřebat její podstatu, abych dokázala respektovat integritu osobnosti, jíž byla, a zároveň do toho vnést nějaký smysl. Ze zkušenosti jsem věděla, že nechám-li toto všechno na sebe působit, dovolím-li, aby se to do mě vsáklo, vynoří se téměř podvědomě Grace, jakou jsem si přála zpodobit. Zároveň mě vždy fascinovala nejasná hranice mezi uměním a realitou. Vzájemně se někdy překrývají. A právě zde může umělec najít výraz, jímž to přeloží do fiktivního světa filmu. Vysvětlím vám, co mám na mysli. Ve filmu je scéna, v níž se Grace snaží uspět jako kněžna a její důvěrník, otec Tucker, jí poradí, aby přistupovala ke svým povinnostem kněžny, jako kdyby hrála svoji celoživotní roli. Je to klíčový okamžik, protože právě v něm Grace zjistí, kým v Monaku je. Byl to i jeden z mých klíčů k jejímu pochopení. Utkvěl mi v paměti, protože jsem si díky němu dokázala představit, v jak složité a obtížné byla situaci. Jako hlava státu musíte jednat a musíte i hrát, a přitom si uvědomovat, že nehrajete, protože je to váš život. Ve skutečném životě se nepohybujete v postavených ateliérových dekoracích, před kamerou a lidmi, kteří vám říkají, kým být. Grace přežila obrovskou výzvu své identitě: našla správnou rovnováhu mezi herečkou, matkou, manželkou a kněžnou.

A to je impozantní.

Jak jsem ji poznávala, udělala na mě velký dojem její hluboká oddanost dětem a manželovi a také to, jak se uměla o rodinu postarat. Rané mládí trávila v bohatství starých filadelfských majetků. Pak nastaly těžké chvíle při snaze stát se umělkyní a slavnou hollywoodskou hvězdou. A poté ještě větší sláva spojená s půvabným Monakem. Při tom všem zůstávala věrná svému přesvědčení, své víře, že nejdůležitější ze všeho je láska.

Byly to právě láska, soucítění a citlivost, které jí sloužily za kompas při navigaci životem. Všichni víme, že sláva a bohatství mohou být klamné a zavádějící. Ona však věděla, na čem záleží, nastavila si kompas správně a často se jím řídila. Nabádal ji, aby naslouchala svému srdci. To, že zůstávala svému srdci věrná, je podle mě důvodem, proč měla na ostatní tak dobrý vliv. A nikde to nebylo tak patrné jako v Monaku. Přijela tam roku 1956 jako herečka Grace Kellyová, ale v roce 1962, někdy v době, kdy ji Alfred Hitchcock požádal, aby se vrátila ke hraní a přijala roli v jeho filmu Marnie, jednu ze stěžejních rolí snímku, nebyla už Grace Kellyovou, nýbrž kněžnou Grace.

Byla to jedinečná proměna, něco, co svět nikdy předtím neviděl. Ještě dnes můžete v Monaku cítit její přítomnost. Právě toto režisér filmu Oliver Dahan několikrát opakuje – že Grace se stala Monakem a Monako se stalo Grace. Byli neoddělitelnými a jsou neoddělitelnými i dnes. Nacházím v tom cosi krásného. V tom, kdy nějaká osoba, nějaký moment existence a nějaké místo jsou tak těsně propojené.

Začala jsem ale rovněž pociťovat i jistou prázdnotu.

Poznala jsem Grace tím, že jsem si o ní četla a studovala ji, že jsem viděla její filmy, a zároveň s tím, jak rostla má obeznámenost, se dostavil i pocit ztráty. Mám hluboký dojem, že když v roce 1982 zemřela, svět přišel o velmi mimořádnou ženu.

To, co zůstává, je zfilmovaná verze jejího života, která se kvůli filmovým požadavkům mírně odchyluje od skutečnosti, a tato biografie, která mi prozradila, jaká skutečně byla. Pokud jde o mě, snažila jsem se ve filmu udržet naživu opravdový zázrak, jímž Grace byla. A Jeffrey udělal totéž ve své knize.

Doufám, že se vám kniha i film budou líbit.

POZNÁMKA AUTORA

Na pohřbu kněžny Grace v roce 1982 shrnul jeden z jejích starých hollywoodských kamarádů Jimmy Stewart to, co mnoho lidí onoho dne v kostele již vědělo: „Měl jsem Grace Kellyovou rád. Nikoliv proto, že byla kněžnou, ale proto, že byla herečkou, nikoliv proto, že byla mojí kamarádkou, ale proto, že to byla ta nejpříjemnější dáma, jakou jsem kdy potkal. Pokaždé, když jsem se s ní setkal, vnesla do mého života, stejně jako do každého jiného, měkké, hřejivé světlo. A každé to setkání byl svým způsobem svátek.“

Když o ní roky předtím zpíval Frank Sinatra v High Society „Jsi senzační“, vystihl to přesně. A po letech, už po její smrti, měl znovu pravdu, když prohlásil: „Byla to prostě úžasná ženská.“

Na monackou kněžnu Grace, dívčím jménem Grace Patricii Kellyovou z Filadelfie v Pensylvánii, vzpomíná s láskou každý, kdo ji znal.

Tuto knihu jsem původně napsal v roce 1989 s plnou a bezpříkladnou spoluprací se čtyřmi lidmi, kteří ji milovali nejvíce: s knížetem Rainierem III., princem Albertem, princeznou Caroline a princeznou Stéphanií.

Od té doby jsem ji přepracovával pro různá vydání. Grace, kněžna monacká je její poslední inkarnací, ale z pochopitelných důvodů bude kniha vždy věnována:

Grace (1929–1982)

Rainierovi (1923–2005)

a také

Albertovi, Caroline a Stéphanii.

Vaši rodiče byli senzační.

SVÍTÁNÍ

Když začalo slunce daleko v moři stoupat nad obzor, byl vzduch ještě chladný.

Současně s tím, jak se ráno vkrádá do koutů přístavu a barví přilehlou budovu na jahodově růžovou, mění se i odstín vodní hladiny ze světle šedé, odrazu oblohy, v neskutečnou namodralou zeleň.

Osvětluje Le Rocher, skalisko nad přístavem, vybíhající do moře v místě, kde za starobylými hradbami stojí knížecí palác. Svítí na mnohapatrové obytné domy, které lemují Třídu kněžny Grace, vedoucí podél pohádkově drahého úseku pobřeží nazývaného pláž Monte Carlo. Ozařuje staré vily navrstvené jedna za druhou na svahu kopce s výhledem na kasino, Café de Paris a Středozemní moře za nimi.

Zpočátku se všechno zdálo ploché.

Všechny barvy vypadaly vybledlé.

Ale časné ranní slunce vrhá zvláštní světlo, jaké můžete vidět jen na jihu Francie, zvláště po nočním mistralu, který odvál mračna. Je to silné, bezprašné, křišťálově jasné světlo, které oživuje barvy takovým způsobem, až si pomyslíte: Nikde jinde na zeměkouli takové nelze vidět.

Slunce dopadá na téměř nepřipravené domy. Na vteřinu je zbarví do světle růžova a oranžova. Ale sotva si toho povšimnete, je to zabarvení už zase pryč. Vzápětí vidíte červenou a žlutou a některé budovy nabudou měkkého, sytého odstínu nazlátlého assámského čaje – zlatá je v tomto případě vhodnou barvou, zvážíte-li ceny zdejších nemovitostí.

Vzápětí spatříte nad balkony tisíce markýz – modré markýzy a růžové markýzy a vybledlé červené markýzy, které mají za sebou už mnohá léta, a jasně žluté markýzy, jež byly koupeny teprve nedávno.

Noční vlak z Barcelony staví na nádraží, na cestě k italskému pohraničnímu městu Ventimiglia. Jakýsi hlas se silným přízvukem hlásí do mikrofonu: „Monte Carlo, Monte Carlo… deux minutes d’arret… Monte Carlo. Za deset minut přijedeme do Monte Carla.“

Po vedlejší koleji vjíždí do nádraží ranní vlak z Ventimiglie při své cestě do Nice, Antibes a Cannes a nějaký muž s výrazným akcentem hlásí stejnými slovy: „Monte Carlo, Monte Carlo… deux minutes d’arret… Monte Carlo.“

V Hermitage a Hôtelu de Paris začala již ranní směna roznášet nejmenší croissanty na světě, které doručované v koších společně s kávou a pomerančovou šťávou stojí čtyřicet dolarů.

Nad okrajem pláže letí osamělý vrtulník.

V restauraci La Vigie na útesu za hotelem Stará pláž s růžovou fasádou ve stylu třicátých let už připravují buffetové stoly a před ním proplouvá na člunu se závěsným motorem jakýsi stařík. Dvě ženy už plavou v moři stylem čubička a po celou cestu k nejbližší bójce se spolu baví.

Podél cesty vzhůru k Le Rocheru zastřihují zahradníci růžové keře.

Z přístavu pomalu vyplouvá obrovská jachta.

Policista v důkladně naškrobené červenobílé uniformě řídí dopravu na Place d’Armes.

Kdysi slavní tenisté odpočívají u bazénu, než se vydají do Tenisového klubu, kde stráví tři hodiny prací na svém kdysi ničivém bekhendu.

Dvě docela hezké německé dívky se po noci strávené v Jimmyz vracejí do své titěrné garsonky.

Jakýsi italský mladík stojí za barem Moana, čistí si brýle a poslouchá hudbu z přenosného rádia, zatímco stejně mladý Francouz staví židle na stoly, aby bylo možné naleštit taneční parket.

Muž středního věku v modrém pracovním plášti přejíždí vysavačem po kobercích v kasinu.

Stará paní v černém kráčí úzkými ulicemi čtvrti Le Rocher ke katedrále Naší paní neposkvrněného početí, kterou však místní nazývají svatý Mikuláš.

Čtvrť je liduprázdná až na policistu, který pomalu kráčí kolem Oceánografického muzea, a kněze v černé sutaně, jenž vyšel před ranní mší z kostela na schodiště nadýchat se čerstvého vzduchu.

Stará žena v černých šatech jej pozdraví kývnutím, pokřižuje se, něco si pro sebe zamumlá a spěchá ke dvěma mramorovým deskám u oltáře.

Na jedné stojí RAINIERIVS III.

A na druhé GRATIA PATRICIA.

Znovu se poznamená křížem, krátce se zdrží, spěšně vyjde z kostela a pak se vydá k velkému nádvoří před palácem.

Vchod hlídají dva četníci, další stojí u menších postranních dveří a čtvrtý přechází po ulici, do níž brání autům ve vjezdu a parkování tlustý černý řetěz.

Stará žena v černém se zastaví na konci ulice, pohlédne na palác, ze kterého vlaje knížecí vlajka. Přikývne a opět se pokřižuje.

PROLOG

Z místa, kde Grace seděla za psacím stolem ve své slušně veliké kanceláři v nejvyšším patře věže paláce, měla ze dvou oken výhled na jachty v přístavu pod věží a na kopeček za ním – Monte Carlo.

Místnost dala vymalovat světle zeleně a světle žlutě a doprostřed umístit velkou pohovku, kterou si nechala poslat z Filadelfie. Po obou jejích stranách stály stoly s časopisy.

Na psacím stole, stolech a policích stály fotografie její rodiny ve stříbrných rámečcích a na stěnách visely malby a kresby, z nichž nejraději měla velkou olejomalbu New York City.

Hleděla na prázdný list papíru a přemýšlela o znění dopisu, jaký nikdy nechtěla napsat. Žena, která se vzdala hollywoodské slávy jako Grace Kellyová, aby se stala monackou kněžnou Grace, pak uchopila pero a nahoru svým rozvážným a velmi úhledným rukopisem napsala 18. července 1962.

To byl teprve začátek.

Pak pokračovala: Milý Hitchi –

Už opravdu uplynulo dvanáct let?

V roce 1950 jako začínající ambiciózní herečka žijící v New Yorku obdržela od studia Twentieth Century Fox nabídku na černobílou kamerovou zkoušku na roli, kterou nakonec nedostala.

Režisér Fred Zinneman, který její kamerovou zkoušku viděl, jí však o dva roky později svěřil vedlejší roli ve filmu V pravé poledne po boku Garyho Coopera.

Byla to její první větší filmová role.

Zatímco diváci obdivovali její krásu, získal Cooper Oscara za nejlepší herecký výkon; Grace se na původním plakátu dokonce vůbec neobjevila. V recenzi The New York Times jí věnovali jen letmou zmínku.

Kamerovou zkoušku viděl i režisér John Ford. Došel k závěru, že Grace má „výborné chování, je kvalita a třída“, a přesvědčil studio MGM, aby ji nechali přiletět do Los Angeles na zkušební výstup pro Mogambo, film, který se chystal natočit v Africe s Clarkem Gablem a Avou Gardnerovou.

Kdyby chtěla, mohla být role její, což chtěla, ale v tom případě MGM trvalo na podpisu smlouvy na sedm let. Měla dostávat 850 dolarů týdně, což v té době připadalo mnoha lidem jako ohromná spousta peněz, ale podle hollywoodských měřítek to byl nicotný honorář.

Po tvrdém vyjednávání se jí podařilo dosáhnout od vedení filmových ateliérů dvou ústupků. Peníze jí nepřidali, ale souhlasili s tím, že vždy po dvou letech dostane volno na práci v divadle a že se nemusí přestěhovat do Kalifornie, ale může zůstat v New Yorku.

„Filmové ateliéry jsou neústupné,“ musela uznat. „Když někoho nebo něco chtějí, vždycky to taky dostanou.“ Stála v té chvíli u přepážky na letišti a podepisovala se vypůjčeným perem, zatímco letadlo, kterým poletí do Afriky, už mělo zapnuté motory.

V té době už viděl její kamerovou zkoušku z roku 1950 i Alfred Hitchcock. Dospěl k závěru, že je „sněhem pokrytá sopka“.

Grace psala dál: Bylo pro mě srdcervoucí muset odejít od filmu –

Což bylo poprvé, kdy to někomu kromě vlastního manžela přiznala.

V Británii narozený Hitchcock se přestěhoval do Hollywoodu v roce 1939 a právě se stal americkým občanem. Byl to plešatý padesátník s hlavou jako vejce a s velmi osobitým hlasem, který se dostal na špičku hollywoodských režisérů a točil filmy, které jsou dnes pokládány za klasiku: Rozdvojená duše (Spellbound) s Ingrid Bergmanovou a Gregorym Peckem, Záchranný člun (Lifeboat) podle Johna Steinbecka, Podezření (Suspicion) s Carym Grantem a Joan Fontaineovou a Pověstný muž (Notorious) opět s Grantem, ale tentokrát s Ingrid Bergmanovou a Claudem Rainsem.

Když svěřil roli Grace, aby hrála společně s Rayem Millandem v thrilleru nazvaném Vražda na objednávku (Dial M for Murder), učinil něco, co neudělal žádný režisér před ním – postavil ji na piedestal a vytvořil z ní filmovou hvězdu.

Pokračovala v psaní: Moc jsem se těšila na další práci a zvláště na práci s Vámi – Jak bylo jejím zvykem, místo tečky nebo čárky použila pomlčku.

Po celou dobu natáčení Vraždy na objednávku s ní Hitchcock rozmlouval o svém dalším filmu, tentokrát s Jimmym Stewartem a s názvem Okno do dvora (Rear Window). Projevoval nad novým filmem takové nadšení, že když nastal čas, odmítla příležitost pracovat s Marlonem Brandem na snímku V přístavu (On the Waterfront) a dala přednost práci na Hitchcockově filmu. Eva Marie Saintová, která ji nahradila, získala za tuto roli Oscara za nejlepší herecký výkon.

Grace psala: Až se sejdeme, ráda bych Vám osobně objasnila všechny důvody, které je obtížné vysvětlit v dopise nebo přes třetí osobu –“

Poté znovu natáčela s Hitchem, a to film Chyťte zloděje (To Catch a Thief), v němž spolupracovala s Carym Grantem a který se natáčel na Francouzské riviéře. Díky úspěchu tohoto filmu se následujícího roku vrátila do Francie na filmový festival v Cannes, kde se seznámila s knížetem Rainierem.

To bylo v roce 1955.

„Když jsem si brala knížete Rainiera,“ vyprávěla v té době lidem, „vdávala jsem se za muže, a nikoliv za to, co reprezentoval nebo kým byl. Zamilovala jsem se do něho, aniž bych přemýšlela o čemkoliv jiném.“

Ale to „cokoliv jiného“ bylo něčím velice mimořádným a o sedm let později pohádka, která začala prvním setkáním v Monaku, úspěšně pokračovala.

Grace docházela do kanceláře každý den, ale žádnou pevnou pracovní dobu nedodržovala. Někdy přicházela časně, jindy pozdě. Zůstávala tak dlouho, jak bylo třeba, podle naplánovaných schůzek. Ale i když v kanceláři zrovna nebyla, měla spoustu práce, protože Rainier jí předal řadu povinností. Již dala nově vymalovat palác, což byl vzhledem k jeho zatuchlosti obrovský úkol, dětský pokoj rozdělila přepážkou na dvě místnosti, aby každé dítě mělo vlastní prostor. Dlouho předtím, než s tím skončila, se stala prezidentkou monackého Červeného kříže, předsedkyní místního Zahradního klubu a dohlížela téměř na všechny kulturní činnosti v Monaku. Na jejích bedrech ležel i chod celé domácnosti, což znamenalo řízení značného počtu zaměstnanců a všeobecný dohled. Osobně plánovala každé rodinné menu s ohledem na Rainierovu i vlastní váhu a dohlížela na to, aby její děti dostávaly vyváženou stravu.

„Víte, jak mi říká manžel?“ svěřovala se přátelům. „Tvrdí, že jsem jeho koordinátorka domácích záležitostí. Mám z toho pocit, jako bych byla členkou vlády.“

K tomu, co dělala, přistupovala odpovědně a chtěla, aby vše bylo dokonalé, protože – jak lidé po jejím příchodu rychle zjistili – byla perfekcionistka.

Začátky v Monaku, kde neznala nikoho s výjimkou Rainiera, ocitla se daleko od domova v době, kdy telefony příliš nefungovaly, a neznala jazyk, byly obtížné. Ale nyní už Grace své roli kněžny uvykla.

Navíc rok začal velmi slibně.

Její dceři Caroline bylo pět a synu Albertovi, kterému všichni v rodině říkali Albie, čtyři. Jejímu manželovi, jehož oslovovala Ray, bylo právě devětatřicet. Byli hezká, šťastná a zdravá rodina. Rainier mluvil s dětmi francouzsky, ona anglicky, takže Caroline a Albie vyrůstali jako bilingvní. A Gracina francouzština se časem zlepšila natolik, že jí hovořila na veřejnosti, přestože amerického přízvuku se nikdy nezbavila.

Pak ale potratila.

Onoho roku už podruhé.

V téže době francouzský prezident Charles de Gaulle pronášel výhrůžné projevy proti lidem dopouštějícím se v Monaku daňových úniků. Hrozil Rainierovi, že si na ně došlápne.

De Gaulle s Rainierem měli spory už předtím. Rainier vždy trval na nezávislosti Monaka na Francii, která byla ostatně potvrzena oficiálními smlouvami. Tentokrát s tím však chtěl de Gaulle bez ohledu na platné dokumenty něco udělat.

Grace viděla zblízka, jak tlačí na jejího manžela.

A pak tu byla ta záležitost v Hitchcockem.

Od chvíle, kdy odešla z Hollywoodu, zůstávali v kontaktu. Nikdy mu neopomněla připsat zásluhu za to, že z ní udělal hvězdu.

„Všechno, co vím o filmu, mě naučil Hitch,“ říkávala. „Díky němu jsem pochopila, že by vražedné scény měly být natáčeny jako milostné a naopak.“

Ke konci roku 1961 pracoval na novém filmu s názvem Marnie, v němž měl hrát pohledný skotský herec Sean Connery, který právě překonal všechny kasovní úspěchy s filmem Dr. No, v němž si zahrál Jamese Bonda. Hitchcock došel k závěru, že nejlepší herečkou pro hlavní roli by byla Grace. Herce, kteří se osvědčili už v jeho předchozích filmech, angažoval často. Čtyřikrát si vyžádal Caryho Granta a Jimmyho Stewarta, třikrát Ingrid Bergmanovou. Nyní chtěl počtvrté Grace.

Pro ni by to znamenalo návrat k filmové kariéře a práce s Hitchcockem se jí i Rainierovi zdála být tou nejlepší volbou.

Až na to, že byla jiná doba. Hitch ji měl rád pro to, čemu říkal „sexuální elegance“, a přál si její návrat v roli sexuálně frustrované kleptomanky znásilňované manželem, který nad ní chce mít moc.

Nikdo nepochyboval, že by herečka Grace Kellyová tuto roli zvládla, ale co kněžna Grace?

Probírala to s Rainierem. Měl jisté pochybnosti a ona také. Jakmile se však přesvědčila, že to zvládne, a získala Rainierův souhlas, odpověděla Hitchovi kladně.

Hitch proto v březnu ohlásil, že se Grace Kellyová vrací na plátno, a vzápětí vypukl poprask.

Nejprve se ozvalo MGM, že to není možné, protože její smlouva dosud trvá. Když odešla z Hollywoodu, vdala se za Rainiera a přestěhovala se do Monaka, pozastavili jí plat. Nyní tvrdili, že tohle pozastavení prodloužilo trvání její smlouvy, která je tudíž nadále platná. Pokud má hrát ve filmu, bude ho točit buď s MGM, nebo ji Hitchcock bude muset ze smlouvy vykoupit.

To byl ale teprve začátek.

Zatímco její a Hitchcockovi právníci ve Spojených státech došli k závěru, že MGM jen planě vyhrožuje, a filmové ateliéry zareagovaly prohlášením, že to myslí vážně a „zvažují svoji pozici“, měli na to obyvatelé Monaka jiný názor.

Šestadvacetileté ženě, která přijela v roce 1956 jako filmová hvězda Grace Kellyová, bylo nyní dvaatřicet a stala se matkou dvou dětí a první dámou knížectví.

Hollywoodské herečky točí filmy, monacké kněžny to nedělají.

Napsala: Je politováníhodné, že to takto dopadlo a moc mě to mrzí –

Ke konci své hollywoodské kariéry se vůbec nepokoušela skrýt své úmysly odejít.

„Když jsem před pěti lety poprvé přišla do Hollywoodu,“ sdělila jednomu reportérovi při natáčení filmu High Society, „začínali mě líčit v osm ráno. U tohoto filmu to bylo už v půl osmé. Každý den jsem vídala Joan Crawfordovou, u níž začínali s líčením v pět, a Lorettu Youngovou, která tam byla už od čtyř ráno. Ať se propadnu, jestli chci zůstat v práci, kde musím vstávat stále časněji a bude trvat stále delší dobu, než mě pustí před kameru.“

Nebyl to ale jediný problém, který v „Tinseltownu“ což je slangový výraz pro Hollywood, měla.

Bývaly chvíle, kdy tohle místo nenáviděla. „Mám tam hodně známých, ale jen málo přátel.“ Jindy zase prohlašovala: „Město bez soucitu. Neznám na světě jiné místo, kde se tolik lidí nervově zhroutí, kde je tolik alkoholiků, neurotiků a tolik nespokojenosti.“

Byly však i chvíle, kdy se v Hollywoodu bavila. „Je to pro veřejnost svatější než vy a ve skutečnosti méně svaté než ďábel.“

Nikdo, kdo ji znal, nepochyboval, že v nějakém koutě duše vždy doufala, že se jednoho dne k herectví vrátí.

Teď měla šanci.

Napsala: Díky, milý Hitchi, že jste byl vždy tak chápavý a nápomocný – strašně nerada vás zklamu –

V Hollywoodu už bylo všeobecně známo, že Hitch pokládá herce za „dobytek“.

Takže připsala: A také nesnáším pomyšlení, že je tam nepochybně spousta dalšího ,dobytka‘, který zahraje tu roli stejně dobře – Navzdory tomu doufám, že zůstanu jednou z Vašich ,posvátných krav‘ –“

Zde se zastavila a znovu si přečetla celý dopis.

Poté doplnila: S hlubokou náklonností – Slovo „hlubokou“ podtrhla a podepsala se: Grace.

Tím se nesporně její kariéra coby Grace Kellyové uzavřela.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PŘEDMLUVA NICOLE KIDMANOVÉ

POZNÁMKA AUTORA

SVÍTÁNÍ

PROLOG