Přeložila:

JIŘINA STÁRKOVÁ

J. R. Ward: Posedlost

Vydání první

Copyright © Love Conquers All, Inc., 2013

This edition published by arrangement with NAL Signet, a member

of Penguin Group (USA) LLC, a Penguin Random House Company.

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part

in any form

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1855. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Possession, vydaného nakladatelstvím

New American Library, a division of Penguin Group (USA) LLC v roce 2013

Český překlad © 2014 Jiřina Stárková

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2014 Emil Křižka

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-886-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-930-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

J. R. Ward

Posedlost

(ukážka)

Pátý díl románového cyklu

PADLÍ ANDĚLÉ

Morrisi M. Weissovi. M. D.,

džentlmenovi a skutečnému renesančnímu člověku

PODĚKOVÁNÍ

Tisíceré díky všem čtenářům!

Děkuji také Stevu Axelrodovi, Kaře Welshové, Leslie Gelbmanové a všem v nakladatelství New American Library!

S nehynoucí láskou svým blízkým, jak pokrevním, tak adoptovaným, a celému Týmu Waud – však vy víte, koho mám na mysli.

A jako vždy musím vyjádřit lásku a oddanost lepší polovině WriterDog.

KAPITOLA

1

„Takže… kde to jsem? Kde to… sakra… jsem… kde –“

Cait Douglassová se naklonila nad volant svého malého lexusu SUV, jako by to mělo zvýšit pravděpodobnost, že kadeřnický salon konečně najde.

Po dalších zhruba deseti vteřinách, kdy zuřivě těkala zrakem mezi silnicí před sebou a řadou nóbl obchodů nalevo, zavrtěla hlavou: „Měla bych se spíš ptát, proč tady sakra jsem…“

Nákupní zónou Epcot plnou luxusních butiků projížděla s pocitem, že sem nepatří. Francouzské lůžkoviny. Italská obuv. Anglické psací potřeby. Tahle část Caldwellu zřejmě není jenom světácká, ale dokáže uspokojit všechny, kdo mají 3P, totiž peníze, postavení a perspektivu.

Jak je libo…

Někdy by to tady měla pořádně omrknout, jen aby poznala, jak si žije ta druhá polovina populace – ale teď na to není čas. Jednak má zpoždění a jednak je půl osmé večer, tedy dávno po zavírací době. Pracháči pravděpodobně sedí v jídelně obložené broušeným sklem a věnují se tomu, co provozuje Bruce Wayne, když zrovna nepobíhá po světě v převleku Batmana.

Nemluvě o tom, že Cait tohle prostředí znervózňuje. Poučení pro příště: až se zase rozhodne změnit účes, nepožádá o doporučení svou sestřenici, konkrétně tu, co se provdala za plastického chirurga –

Prudce zabrzdila. „Mám to!“

Urychleně – a proti pravidlům – se otočila do protisměru, zastavila vedle parkovacích hodin, které nevyžadují manuální nastavení, a vystoupila z auta.

„Brr,“ zachvěla se a přitáhla si klopy kabátu. Závěr dubna na severu státu New York bývá někdy tak studený, že v jiných, opravdu chladných lokalitách by klidně obstál jako únor. A jako obvykle se zima držela zuby nehty – jako host, o kterého jinde nestojí.

„Musím se přestěhovat jinam. Třeba do Georgie… na Floridu.“ Změna bydliště by mohla slavnostně završit sebezvelebování, na kterém svědomitě pracovala celý uplynulý rok. „Nebo na Tahiti.“

Kadeřnický salon, široko daleko jediný dosud otevřený podnik, byl jasně osvětlený, ale zdálo se, že uvnitř nikdo není. Cait vešla skleněnými dveřmi a rázem ji obklopila přeslazená vůně s podtónem chemikálií – tlumená, jakoby vlnící se hudba jí taky připadala příliš vyumělkovaná.

Tak tomu se říká luxus, pomyslela si. Všude černý a bílý mramor, podlaha jako zrcadlo, zhruba dvanáct kadeřnických stanovišť zářících čistotou a řada umyvadel s koženými polohovacími křesly, připomínajícími klubovnu spolku spáčů. Na stěnách zarámované fotografie hlav modelek v nadživotní velikosti a v proslulé póze „modrá ocel“ Bena Stillera coby manekýna Zoolandera.

Cait vykročila k přijímací přepážce, kam ji její praktické polobotky dopravily s pronikavým povrzáváním – jako by proti nim carrarský kámen protestoval.

„Je tady někdo?“

Promnula si protivně svědící nos a čekala, jestli kýchne, anebo dráždění potlačí.

Spousta zrcadel ji znepokojovala. Nikdy se moc neprohlížela – ne snad proto, že je ošklivá, ale protože tam, odkud pochází, se takové věci nesluší.

Štěstí, že rodiče žijí na západě, pokud zrovna nejsou na cestách. Není důvod, proč by se měli dovědět, že jejich dcera navštívila tohle doupě marnivosti.

„Haló?“ Odvážila se dál do interiéru, kde stál vprostřed místnosti ostrůvkovitý pult, na němž se pravděpodobně míchají barvy. Bezpočet tubiček s různými tóny plavé, hnědé, rusé… tolik odstínů nemají ani voskovky… a… cože? Modrá? Růžová?!

Možná by to měla včas odpískat…

Muž, který vyšel ze zadní části salonu, byl hubený jako tyčka, párátkovité nohy očividně vyztužené upnutými černými džínsy.

„Vy jste tha Cait Douglassová?“ otázal se s přízvukem, který Cait nedokázala nikam zařadit a jemuž sotva porozuměla.

„Ano, jsem.“

Když přimhouřil nezvykle temné oči a upřel je na její vlasy, tvářil se jako doktor, co zírá na nevyléčitelného pacienta. Přestože nevypadal jako mnohonásobný vrah, bylo na něm něco, co Cait nabádalo vzít do zaječích. Nejradši by iracionálnímu pokušení podlehla, i když tentokrát to vůbec nesouviselo se zásadovým žebříčkem hodnot své rodiny.

„Mhoje křheslo he thamle,“ oznámil.

Jestli mu dobře rozuměla, chce po ní, aby se posadila… Jo, ukazuje na jedno ze stanovišť.

Teď, nebo nikdy, pomyslela si Cait a rozhlédla se v naději, že jí něco, popřípadě někdo, dodá odvahu. Ale kromě ní a věrné kopie Sweeneyho Todda v salonu nikdo nebyl, a ta psychedelická elektronická muzika ji spíš dráždila, než uklidňovala. Místo aby ji pohled na fotografie modelek s dokonalými účesy povzbudil, s pohoršením ji napadlo, že by lidi fakt neměli brát tak vážně to, co jim roste na hlavě.

Tak počkat. Něco v tom smyslu by řekla její máma…

„Děkuju,“ přikývla.

Podle pokynů se posadila do neskutečně pohodlného koženého křesla, které se s ní vzápětí otočilo tváří k zrcadlu. Honem sklopila oči do klína, a když jí kadeřník zabořil do vlasů překvapivě silné ruce, málem nadskočila.

„Tak co máte na mysli?“ řekl. Znělo to spíš jako Tho mhath ha mhýshl?

Že je to blbej nápad, to mhath ha mhýshl.

Cait se neochotně zadívala na svůj odraz v zrcadle. Stejné tmavě hnědé vlasy. Stejné modré oči. Stejné jemné rysy. Ale bledou pleť jí aspoň zakrývá make-up, který se naučila používat teprve nedávno, aniž přitom měla pocit, že zabrousila do hájemství sester Kardashianových. Změnila se i její postava. Osm měsíců dřiny v tělocvičně ji vytvarovalo způsobem, jenž se na osobní váze nijak dramaticky neprojevil, zato na oblečení ano. A jasně červenou kabelku, kterou má na klíně, by ještě před rokem považovala za provokativní.

Veškeré svršky má pochopitelně šedé a černé, poněvadž vybírala z toho, co jí viselo ve skříni dávno před rokem plným změn. Ovšem díky střízlivě aplikované dekorativní kosmetice se cítí… zkrátka jinak než předtím.

„Thak…?“ naléhal kadeřník, který obešel křeslo a zaujal pózu naproti zrcadlu.

Jeho založené paže a skloněná brada jí někoho připomínaly, ale Cait si ne a ne vzpomenout koho.

Prohrábla si vlasy, jako to předtím udělal on, snad v naději, že jí v mozku vyklíčí nějaký nápad. „Nevím. Co myslíte?“

Když sešpulil rty, všimla si, že na nich má pomádu. „Bhlond.“

Bhlond? Co to – „Myslíte blond?!“

Přikývl a Cait musela potlačit znechucení. Červené doplňky jsou fajn, ale styl Lady Gaga nepřipadá v úvahu. V kadeřnických vodách si chtěla jen smočit špičky nohou, ne se v nich utopit.

„Takový extrém jsem na mysli neměla.“

Natáhl ruku a znovu jí projel kadeře prsty. „Nhe, húplně bhlond. Ha s vhrstvheným prosvhetlenhííím.“

S prosvětlením? To budu vypadat jako skunk?

„Ani nevím, co to znamená.“

„Dhůůůverzhujte mhi.“

Cait se opět setkala se svým vlastním pohledem. Kdoví proč pomyslela na svůj šatník, kde má všechno srovnané podle druhu oblečení, a usoudila, že bude muset barevně vytřídit sukně, kalhoty, halenky a šaty – až na to, že jsou pestrou variací na stín.

Úprava ve Photoshopu, díky níž jí na hlavě přistála blond paruka, ji skoro vyhnala ze dveří. Ale nevýrazných hnědých vlasů už má po krk.

Je čas začít žít. Mladší už nebude a v lepší formě patrně taky ne. A nikdy neví, co ji čeká zítra.

„Tak bhlond,“ zašeptala.

„Bhlond,“ potvrdil kadeřník. „S phrosvhetlenhííím. Khabiny hsou tham.“

Cait se ohlédla přes rameno. Tham byla chodbička se čtvero otevřenými dveřmi. Usoudila, že je jedno, které si vybere – i když věděla, že skoro každé rozhodnutí má nějaké následky.

„Dobře,“ souhlasila zdráhavě.

Vstala a provrzala se po nablýskané podlaze s pocitem, jako by kráčela po vodě – ovšem zdaleka ne jako Ježíš. Tohle není zázrak, jen smrtelnice vyvedená z rovnováhy na jinak pevném podkladu.

Teď už z toho nevycouvá. Nedávná tragédie, která zasáhla její okolí, jí v mnoha směrech otevřela oči, a proto nehodlala marnit čas nesmyslnou zbabělostí. Žije, a to je nedocenitelný dar.

Po chvilce váhání vešla do prvních dveří vpravo.

Duke Phillips rázoval po chodníku, a i když se v téhle části Caldwellu pohybovali po setmění převážně ostřílení chlapíci, kolemjdoucí se mu klidili z cesty. Nejspíš je varovala jeho svalnatá a urostlá postava, již využíval v obou svých povoláních. Ale možná jeho chování: vědomě totiž porušoval pravidla státu New York, která kázala nekonfliktnost, a všem ostatním chlápkům se díval přímo do očí, připravený na všechno.

A schválně si o něco koledoval.

Vyzývavý pohled mu ale málokdo opětoval. Většina mužů, ať členů té či oné bandy, prodejci drog nebo týpci, mířící do klubů, dodržovali zásady, uhnuli očima a hleděli si svého.

Škoda. Duke má rvačky rád.

A pokud jde o ženy? Těch si nevšímal vůbec, ne snad proto, že by představovaly hrozbu, ale protože nechtěl reagovat na předvídatelné poznámky typu „ahoj, fešáku“.

Ženy mohly Dukea oslovit pouze a jen po fyzické stránce, a na sex momentálně chuť neměl.

Jeho cílem byly fialové dveře. Ohavné, fialové dveře idiotsky zkrášlené obrovským otiskem ruky. Hledaný vstup uviděl asi po padesáti metrech vpravo. Vzal za černou kliku, kterou měl cukání urvat, a při pohledu na červený neonový nápis Věštkyně šťavnatě zasakroval.

Nechtělo se mu věřit, že je tady. Zase. Prostě to –

Při náhlém chvění na hrudi ho napadlo, jestli hluboký odpor nezapříčinil fibrilaci síní – ale to se mu jen rozvibroval mobil. Podle čísla poznal, kdo mu volá.

„Potřebuješ mě?“ zeptal se úsečně, protože se mu příčilo plýtvat časem a bezduchými zdvořilostními frázemi.

Alex Hessová měla netypicky hluboký hlas a vyjadřovala se stejně úsporně jako muž. „Jo. Můžeš přijít dneska večer na mimořádnou šichtu?“

Jeho šéfová byla pravděpodobně jediná žena, které si vážil. Na druhou stranu není těžké respektovat někoho, kdo přímo před vašima očima zlomí statnému chlapovi holeň. Jako vedoucí ochranky v Železné masce Alex nestojí o drogové dealery, a zvlášť ne o ty s krátkodobou pamětí, které už jednou varovala, aby v jejím klubu neprovozovali svou živnost. Každému dá jen jednu příležitost. Potom? Dotyčný má štěstí, když úraz bude jen kosmetický a obejde se bez sádry.

Duke se podíval na hodinky. „Můžu přijít kolem tři čtvrtě. V deset musím být jinde. Ale tam se zdržím jen půl hodiny.“

„Domluveno. Cením si toho. Díky.“

„Rádo se stalo.“ Duke ukončil hovor a znovu se otočil k fialovým dveřím.

Poháněný silou, kterou bytostně nenáviděl a nikdy jí nepřišel na kloub, rozrazil vetchý dřevěný panel s takovou vervou, až se dveře odrazily od venkovní zdi. Když se zhouply v pantech, zachytil je pěstí a vzhlédl ke schodům, co se zvedaly až do čtvrtého patra.

Na posledním odpočívadle stanul přede dveřmi s nápisem: Posaďte se, prosím, a počkejte na vyzvání. Jako by byl u cvokaře.

Radu ignoroval a raději přecházel sem a tam po úzké podestě. Obě nabízené židle byly každá jiná, ale svorně pomalované psychedelickými duhovými obrazci. Ve vzduchu se vznášela vůně vonných tyčinek, které čadily uvnitř. Tibetský běhoun, co měl Duke pod nohama, byl silně prošoupaný, ne však proto, že pocházel z laciného kraje.

K smrti nerad čeká. A v tomhle případě to vyloženě nenávidí. Neví, proč se sem sakra pořád vrací. Jako by měl kolem krku neviditelný ocelový řetěz, který ho sem neustále táhne. Dobře ví, že je to ztráta času, přesto –

„Už na vás čekám,“ ozval se daleko za zavřenými dveřmi ženský hlas.

Tohle se opakuje pokaždé. Ta ženská vždycky vyčmuchá, že přišel – a to určitě nemá ve stropě na chodbě instalovanou videokameru.

Ale nejspíš slyšela, jak přechází po odpočívadle. Bodejť by ne, když přitom polohlasně mumlal.

Staromódní mosazný dveřní knoflík vyleštil bezpočet dlaní, v nichž se za dlouhá léta ocitl. Duke sledoval, jak se otáčí, a přitom ho prostoupil pocit nadpřirozena a ovládl jeho mozek. Když se objevila žena v hábitu s mnoha záhyby, tentokrát to byl on, kdo odvrátil pohled, aby se vyhnul konfrontaci.

„Pojďte dál,“ vybídla ho tlumeným hlasem.

Bože, jak tohle nesnáší.

Když vešel, začaly odbíjet hodiny… osmkrát. Každý jejich úder zněl jako výkřik.

„Potřebujete očistit. Máte černou auru.“

Duke vrazil ruce do kapes džínsů a nahrbil ramena. „Je to stejné jako minule.“

„Není.“

Jak jinak. Místo aby mu pomohla, ještě to zhoršuje. Místo kurýrování ho prokleje.

„No tak, posaďte se…“

Vrhl pohled na kulatý stolek se skleněnou koulí, na tarotový pultík a bílé svíce. Látkové závěsy, stejně bohatě řasené jako ženina róba, splývaly od stropu až na podlahu, kde se skládaly do neuspořádaných kupek hrajících všemi barvami. V místnosti stály dvě židle, jedna odpovídala svou velikostí trůnu, druhá, mnohem prostší, by se běžně našla ve skladu kancelářského nábytku.

Měl cukání odejít.

Místo toho se posadil.

KAPITOLA

2

Šest… sedm –

Osm.

Jim Heron, usazený na kraji postele, čekal, jestli stojací hodiny na odpočívadle ještě něco dodají. Když nastalo ticho, dal si šluka z marlborky. Ten pekelný stroj mu pije krev. Dotěrné tikání, naléhavý zvuk gongu a především fakt, že se čas od času splaší a odbije třináctkrát.

Ne že by Jim byl pověrčivý.

Ani omylem.

Tak jo. Možná trochu. Nedávné události ho totiž zbavily přesvědčení, že realita má jediný rozměr, založený na tom, co je vidět, slyšet a co se dá ohmatat. A jen díky tomu, že přijal funkci spasitele zatracenýho světa, zjistil, že ďábel opravdu existuje – a lodičky od Louboutina upřednostňuje před modely od Blahnika, líbí se mu dlouhé procházky po pláži a sex zezadu. Seznámil se s anděly, stal se jedním z nich a navštívil nebe, které je patrně inspirované seriálem Panství Downton.

Takže hodiny, co se nemusí natahovat, nešlapou na elektřinu a neumí počítat? Normálka.

Znovu potáhl z cigarety, zaklonil hlavu a vydechl hustý oblak kouře. Zatímco dým stoupal, Jim se rozhlédl po svém pokoji. Vybledlé viktoriánské tapety. V koutě u stropu skvrna. Posuvná okna z olovnatého skla a staré rámy, co se kdysi natíraly zavřené. Postel jako stvořená pro skupinový sex, s vysokým čelem, které mu připomnělo filmy s Vincentem Pricem.

Kromě téhle nory má dům dalších třiatřicet místností.

Nebo třiačtyřicet?

Sháněl laciné bydlení, nenáročné, prostinké… Rozhodně si nepředstavoval zchátralou barabiznu s nevyzpytatelnou tekoucí vodou, trucovitou elektřinou, sporákem chrchlajícím plyn a děravými stěnami, jimiž protahuje studený vzduch.

Skvělej bejvák. Jako vystřiženej z časopisu Moderní domov.

Jedinou kompenzací, alespoň podle Jimova názoru, byl ponurý zevnějšek: zdi porostlé uschlými šlahouny popínavých rostlin, nakřivo visící okenice a dvanáct křiklavě nesourodých výčnělků na fasádě naznačovalo, že ten, kdo tady bydlí, nezvané hosty klidně slupne i s fuseklema.

Devininy poskoky to sice neodradí, ale všetečné idiotské výrostky stoprocentně.

„Kde se flákáš…?“ Jim vzhlédl ke stropu. „Tak pohni, mrcho.“

Jeho ďábelská protivnice se vyznačovala bezmeznou trpělivostí – a on na její odpověď čeká už… jak dlouho?

Típl nedopalek a zadíval se na barevnou vlajku, do očí bijící připomínku, že jeho nejčerstvější taktika může zkrachovat. V souboji dobra a zla, v němž je na pozici obránce komunikujícího se sedmi dušemi a „kapitány“ znepřátelených týmů – kurvící se satankou Devinou a sucharským archandělem Nigelem –, má slušný náskok. Přesněji jeho strana vede nad soupeřem tři jedna. Stačí jediná výhra, totiž přesvědčit další dušičku, aby na své životní křižovatce zvolila dobro nad zlem, a Jim zachrání nejen celý svět, ale také veškerý posmrtný život. A celkové vítězství bude vypadat přesně tak, jak si jeden představuje: nejenže lidičky na planetě Zemi dál půjdou vstříc světlým zítřkům, ale ti bohabojní, co nasbírají nejvíc bodů, dostanou zelenou a vstoupí do nebeského Zámku duší, kde budou navěky věků v bezpečí.

To znamená, že i znásilněná a zavražděná Jimova matka – nechť odpočívá v pokoji – zůstane tam, kde je teď.

Celkem vzato by měl být šťastný jako blecha, že on a jeho zbývající spolubojovník Adrian mají výhru na dosah ruky.

Jenže není.

Zatracená Devina. Ta potvora má něco, co Jim chce a co nepatří do té její kruté cely zatracených, a tak, zocelený vojenským výcvikem a mnohaletými zkušenostmi, vymyslel následující taktický plán: ďáblice mu věnuje nevinnou duši a on jí na oplátku daruje jedno své vítězství. Jde o férový obchod v souladu s pravidly hry. Fangle vítězství jsou jeho – to mu koneckonců sdělil sám Nigel – a se svým majetkem může naložit, jak se mu zlíbí.

Proto přece existují dražby přes internet, je to tak?

Samozřejmě počítá s tím, že se démonka vzepře a bude se vykrucovat – přesto je skálopevně přesvědčený, že nakonec po nabízené šanci skočí. Adrian tvrdí, že je na svoje věci háklivá, ale tohle je válka – a pokud zlo zvítězí, ta bestie získá vládu nad vším a nastane doslova peklo na Zemi.

Jenomže… místo aby jeho návrh bez váhání přijala, prohlásila, že si to ještě musí rozmyslet.

Dělá drahoty, jako by šlo o pitomý boty nebo co. Nána jedna.

Jim se zvedl a začal přecházet po pokoji; vrstvičku prachu na podlahových prknech záhy porušil nespočet otisků jeho bagančat. Když mu ustavičné vrzání začalo lézt na nervy, zamířil do koupelny na chodbě.

Ani o téhle místnosti se nedalo hovořit v superlativech. Tapety s růžičkami vybledly tak důkladně, že zbyly jen nevýrazné barevné stíny. Možná je to tak lepší, protože se mu podobné přeslazené vzorky hnusí. Zdobné zrcadlo nad umyvadlem bylo prasklé a na mnoha místech osleplo, takže když se na sebe podíval, získal věrnou představu o tom, jak bude vypadat po sedmdesátce. A mramorové dlaždice už taky pamatovaly lepší časy.

Nicméně se už sprchoval v horším prostředí.

Přistoupil k vaně na nohách se zvířecími drápy. Ta vymoženost mohla být celkem romantická, kdyby mu za prvé ten výraz něco říkal a za druhé neměla uvnitř zažloutlé fleky od minerálních usazenin a zvenku zelené v okolí měděných nohou. Nemluvě o tom kraválu. Jakmile roztočil kdysi pozlacené kohoutky, studený přívod se rozječel, jako by potrubí ani trochu netěšilo přivádět ledovou vodu z hlavního řádu na ulici.

Co pak vytékalo ze zrezivělé sprchové hlavy, byl spíš čůrek než regulérní proud, ale v uplynulých dvou dnech Jimovi blahosklonně umožnil, aby se pod ním namydlil a opláchl. Svlékl se, postavil se pod studený pramínek a sáhl pro mýdlo.

Jeho tělesné schránce příliš nevadilo, že se nezahřeje. Bůh ví, že během služby v ExOp dostával zabrat mnohem víc. Jak se mydlil, přejížděl přes všemožné jizvy po bodných ranách, po kulkách, střepinách šrapnelů a několika operacích, jež absolvoval ve válečné zóně – s výjimkou jediné, provedené v jisté ložnici v Paříži.

„Kde vězíš… Devino…“ Sakra práce. Ta bestie ho dovádí k šílenství.

Což nedává smysl. Po dvaceti letech coby stínový zabiják ve službách americké vlády by na to měl být zvyklý. Válka měla nepředvídatelný rytmus s dlouhými pauzami nečinnosti a čekání, přerušovanými vypjatými dramaty, kdy se rozhodovalo o životě a smrti a on se musel zatraceně snažit, aby z toho vyšel víceméně bez újmy.

Nicnedělání zvládal celkem obstojně.

Ale to je očividně minulost.

Teď je ve hře mnohem víc, než co kdy vsadil na svůj výkon. A vyhrál vůbec? Peklo není nic než moralizující hra, které už dávno chybí jeviště.

Proto by se měl radši pustit do dalšího kola a dobýt čtvrté vítězství. Nevinní by se osvobodili a všechno by dobře dopadlo.

Až na to, že neví, jestli by to Sissy Bartenová přežila. Je uvězněná dole v té strašlivé stěně, a pokud by bylo peklo zničeno, nezmizela by spolu s ním? Nebo by dostala propustku, protože má čistou a nevinnou duši?

Poněvadž ví houby, nemůže riskovat… a musí čekat na Devininu odpověď.

A mudrovat o tom, co ta potvora peče –

V koupelně bleskla jasná záře, která Jima oslnila natolik, že pustil mýdlo a zakryl si oči rukama.

Návštěvníka identifikoval dřív, než neduživé crčení vody přehlušil aristokratický hlas s anglickým přízvukem.

„Přišel jsi snad o rozum?“ udeřil na něj archanděl Nigel.

Bezva. Tohle mu ještě scházelo.

Konfrontace s šéfem.

Že v penzionu U Dvou andělů není něco v pořádku, poznal Adrian podle světla, které mu do pokoje proniklo po obvodu zavřených, ale špatně doléhajících dveří. Intenzitou připomínalo výbuch menší bomby a jeho původ se dal přičíst pouze návštěvě některého z archandělů.

Anebo samovolné explozi toho ničemného sporáku dole v kuchyni.

Ad vstal z postele, nahý dokulhal ke dveřím a otevřel je, aby měl tu podívanou pěkně z první ruky.

„… absolutní nezájem… kurevskej nezájem…“

Jim vypochodoval z koupelny s ručníkem kolem beder a mokrými vlasy, jeho hluboký, tichý hlas připomínal varovné vrčení podrážděného levharta.

Na Nigela však neudělal pražádný dojem. Švihácký předák z nebeských výšin byl Jimovi v patách, vymóděný jako na koncert izraelské filharmonie: bílá kravata byla na nakládačku, co visela ve vzduchu, přece jen moc formální. I když se už dávno setmělo.

Tra-la-la-la-lááá.

Podle všeho ani jeden nezaznamenal, že se Ad opřel o kliku dveří své ložnice a celý výjev sledoval. Na druhou stranu, těm dvěma byli případní čumilové srdečně ukradení.

„…sis myslel, že můžeš jen tak zahodit vítězství?“ vyštěkl Nigel, když vešel za Jimem do pokoje. Precizní přízvuk dodával slabikám prima říz. „Nemáš právo… dobrotivý Bože, to je ten prapor?!“

Adrian tlumeně zahvízdal. Když naposledy slyšel z těch jindy zdvořilých úst tenhle tón…

…on a Eddie pak strávili sto nebo dvě stě let v očistci.

Ohromná zábava.

A Jim je dožranej až hrůza. „Je můj. Všechny ty fangle mi patří. Sám jsi mi to řekl. Proto můžu –“

Při plesknutí, které se doneslo otevřenými dveřmi na chodbu, sebou Ad mimoděk trhl.

„Tohle nechám plavat,“ zavrčel Jim. „Ale jestli to uděláš znova, zabiju tě.“

„Nejsem živej, hlupáku. Riskuješ úplně všechno!“

„Jak víš, co s tou zatracenou vlajkou chci udělat?“

„Dostane ji ona. Jen nechápu, z jakého důvodu. Po pravdě neumím přijít na to, co může mít stejnou cenu jako vítězství, od kterého tě dělí jediná výhra.“

Adrian přešlápl z pajdající nohy na druhou. To je ovšem jiná. Netušil, že se jeho parťák rozhodl pro tak vysokou hru. Moc dobře ví, o koho Jimovi jde.

O Sissy Bartenovou.

„Do hajzlu,“ sykl, když si dal dvě a dvě dohromady. „Do hajzlu…“

„Vítej v realitě, Nigeli,“ zavrčel Jim. „Tady mě nemáš co sekýrovat.“

„Nepomyslel jsi na svou matku?“

Na vteřinu nastalo ticho. „To má být tvoje eso v rukávu? Abys mě nalákal do tý svý rajský zahrady?“

„Odpusť, že jsem si vůbec dovolil předpokládat, že ti záleží na její věčné spáse.“

Zatímco se oba andělé dostávali do ráže, navzájem se častovali urážkami a žhavili do běla, začaly odbíjet stojací hodiny nad schodištěm.

Copak před chvilkou neskončily?

Jedna, dva, tři…

Ten krám ho namouduši děsí.

… čtyři, pět, šest…

Oba překřikující se hlasy sršely nepřátelstvím a jejich majitelé kolem sebe kroužili jako dva hladoví vlci. A zatím se po Caldwellu potlouká další rozpolcený hříšník – a Devina zná jeho totožnost.

Kdežto Jim ne.

Adrian si promnul oči a pokoušel se je zaostřit. Přivyknout tomu, že vidí jen na jedno, vyžadovalo čas. Dvourozměrné okolí mu neumožňovalo vnímat hloubku, přesně určit polohu v prostoru ani náležitě zkoordinovat končetiny.

…sedm, osm, devět…

Tahle záležitost s praporem je zapeklitá věc. Jim zřejmě sundal symbol vítězství z hradeb, aniž o tom pověděl Nigelovi. K tomu ho vedlo jediné: pokusí se vlajku vyměnit za Sissy.

A nikdo s ním nehne. Takže je všechno v háji.

…deset, jedenáct, dvanáct…

Adrian se zaškaredil přes halu v prvním patře na předpotopní hodiny nad schodištěm. „No tak, jen do toho, ty zasranej –“

Třináctý úder, který předvídatelně následoval, zněl, jako by jím ta troska odkazovala Ada do patřičných mezí. Žalostný tón dozníval a hádka zuřila nerušeně dál. Nigel a Jim vpadli do rytmu, kdy si oba jen vylévali vztek a jeden druhého neposlouchali.

A zatímco plýtvají energií, hra pokračuje. Jistě, má leccos společného s fotbalem, ale v téhle válce dobra a zla o sedmi kolech chybí oddechový čas. Soudě podle toho, co se odehrává v Jimově pokoji, spasitel lidstva nechápe vážnost situace, natož aby se vzdal. Udělá, co bude chtít.

Nesoustředí se na válku, ale na Sissy – a tak to zůstane.

A Nigel chce z Jima tu hovadinu vytlouct.

Devina nepochybně získává navrch a krouží kolem další duše, ačkoli na to nemá nárok…

Řešení, k němuž Ad dospěl, bylo radikální a mělo pramalou naději uspět, ale nic jiného nezbývalo.

Dva nejmocnější hráči jejich týmu si navzájem jdou po krku, a nic nenahrává nepříteli víc než rivalita v řadách soupeře.

Ad se vrátil do ložnice, oblékl se, posadil se na postel a položil ruce na kolena. Když zavřel oči, vyslal žádost, paranormální obdobu místního rozhlasu.

Trvalo zhruba dvě vteřiny, než obdržel výzvu, na niž čekal.

A to znamená, že archanděl Colin ví, proč se Nigel vydal na Zemi – a ta šlamastyka ho netěší o nic víc než Ada.

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

PODĚKOVÁNÍ

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2