Jiří Stanislav Guth-Jarkovský

vždy k službám

(ukážka)

Uvádí a komentuje

Josef Rodr

Ústí nad Orlicí 2014

Josef Rodr

Jiří Stanislav Guth-Jarkovský

vždy k službám

Vydal OFTIS Ústí nad Orlicí

Elektronické vydání první

Rok 2014

© Josef Rodr, 2014

ISBN 978-80-7405-224-8

Ve stínu i v záři Kinských

Bernard Guth byl justiciár a ředitel panství hraběte Kinského v Kostelci nad Orlicí. Jeho syn Karel Guth spravoval agendu v paláci Kinských na pražském Staroměstském náměstí a roku 1860 přesídlil se svou rodinou jako revident hlavních důchodů knížete Ferdinanda Kinského do Heřmanova Městce. V přízemí takřečeného Medova, obytného úřednického domu na městeckém Malém náměstí, se narodil Guthovům v noci z 23. na 24. 1. 1861 syn Jiří, v pořadí již šesté a nikoli poslední dítě. V jeho Pamětech z roku 1929 čteme, že bíle oděné ženy zámeckých dvořanů se právě vracely z rosického bálu. Skláněly se nad novorozenětem, mile šveholily a přisuzovaly mu živobytí plné radovánek.

Při studiu jeho rodokmenu „po meči“ brzy zjitíme přilínání pánů Guthů k nejrozmanitějším hradům a zámkům. Nevyznali se příliš v chladných sečných či bodných zbraních, ale svými kloboučky a pery vykroužili a vysloužili sobě i jiným lidem přece jenom něco…

Jiří Guth přiznává, že ho v Městci dlouho lekali knížecí rejtaři a žokejové a trubači… Šilhavá sestřička Marie dostala záškrt, nezachránil ji ani chrudimský krajsfyzikus… a Jiřímu navždy zůstala v očích její tvář „rafaelovského andělíčka“ i její tělíčko obsypané v rakvi svatými obrázky. Každé další vyzvánění z bartolomějského chrámu dokázalo pak divně rozbušit i jeho vlastní srdce. Kamenní křídlatí zbrojnoši na pilířích ve vratech rodného domu ho přestali strašit, až když si ho kdosi moudrý postavil na ramena a dovolil mu ohmatat si jejich svaly. Kravka, kterou si Guthovi drželi jako součást deputátu, získala chlapcovu důvěru mnohem dřív, dávala dobrou míru a žádná písnička ani veršovánka o ní nevěděla nic špatného. Jeptišky z heřmanoměstecké opatrovny zřejmě objevily v Jiříkovi nadějného pódiového umělce: „Stavěly mne pak, drobného chlapečka, na stůl, abych básničky recitoval. To jsem ještě mluvil docela pěkně a bývalo prý radostí poslouchat mne…“ Ale asi v pátém roce svého věku spadl ze žebříku na kamenné dlážky a od té doby zadrhával v řeči… Kolik ještě nesnází a zkoušek mu připravilo tohle koktání a zajíkávání…!

Širý svět se mu ohlašoval ze strun tatínkovy kytary a houslí, z úst cestujících pánů a jarmarečníků, z hlaholu hostujících hudebních těles i z řáholu pruských vojáků, kteří se v roce 1866 přihrnuli do Městce a popíjeli sladkou hustou kávu. Odvážnější kluci „stříleli“ po Prušácích z trubek a z klíčů nabitých neškodným práškem, ale Jiří poznal v některých nezvaných hostech docela přívětivé „staroušky“. Nejvíc zábavy bylo s jejich poníkem zapřaženým k velikému polnímu bubnu.

Rodný dům v Heřmanově Městci

Tatínek, „jehož náboženstvím byl rodinný život a konání dobra“, zajížděl za úředním jednáním do Chrudimě a brával s sebou syny Jiřího a Antonína. Vždycky se při té příležitosti zastavili u tety Fany, kde se vařila čokoláda. A na nejlepší kávu se jezdilo k dědovi a bábě do Kostelce nad Orlicí.

V roce 1868, když byl dán otec po čtyřiceti letech služby do penze s plným platem 900 zlatých – a matka, o celých 25 let mladší, nabyla nového outěžku, uklidila se rodina – v landaueru – do Kostelce. „My hoši jsme měli radost z té cesty, jak bylo v kočáře pod peřinami teploučko, a jenom se pamatuji na zastávku v Holicích, v zájezdní jakési hospodě, ve které jsme měli k obědu mladou husu s rýží. Venku bylo sněhu a zima dost krutá. Ale na sáně, do korby, bychom se byli všichni dobře nevešli…“

Už od roku 1870, kdy přestoupil z kostelecké obecné školy na rychnovské piaristické gymnázium, si psával Deník – s podtitulem Krátká vypravování mého věku v cizině. První cestovní zpráva pojednává o cestě tří bratří „do nepatrné vsi jménem Librantice“, kde stával větrný mlýn a kde všichni „posilnivše se“ vypravili se na tetino pole, „kde se obilí skládalo“. – Při jednom výletě do Hronova, kde mládež přeskakovala ohníček, poznal prý studenta Aloise Jiráska. – V kosteleckém hostinci Na špici na dřevěných kozách obložených prkny se hrálo divadlo. Jiří si půjčil od kastelána příhodné sáčko, posílil se tvarůžky a kořalkou (jedinými hospodskými artikly) a zahrál si husarského oficíra. Vida toho zakřiknutého a koktavého chlapce!

V Rychnově, „městečku rozmilém pod horami Orlickými“, studoval tedy „na starobylých školách latinských“, s paní bytnou si opakoval praeparationes a v odysseovské touze po dýmu otčiny si prodlužoval své procházky až k Tutlekám. Někdy zašel s knihou v ruce až do samotného Kostelce, vplížil se do zahrady a podíval se otvůrkem v dřevěných vrátkách na dvůr, ale ihned se tiše vzdaloval, aby nikoho nevyplašil. Matka by nerada viděla, že se synek vytrhuje z učení anebo že teskní. Od otcovy smrti v prosinci 1873 měla starostí dvojnásob – a Jiří jí to nechtěl ztěžovat.

Městecké sídlo Kinských

V předmaturitním čase vycházel už ve čtyři hodiny ráno k rychnovskému židovskému hřbitovu, usedal na mez a soukal prý do sebe v ranním vzduchu všechny krásy a moudrosti světa. O sportování tehdy příliš nedbal, ačkoli někteří spolužáci už holdovali americkému pasáku aneb pastoru. Kdo se nejlíp rozmáchl palestrou, stával se tajným hrdinou, pastor byl hrou nedovolenou a školním řádem přísně stíhanou. V zimě ovšem i Jiří Guth sjížděl se svými kamarády ze zasněžených kopečků na provrtaném přiostřeném polínku, které bylo provázkem připevněno k botě.

Zvláštní kapitolou tehdejších Guthových zájmů byla muzika. Ve svém Babím létě ji bere pod lupu. Pokud vám některá jména připadají známá z dějin umění a pedagogiky anebo z tvorby rychnovského rodáka Karla Poláčka, nejde o podobnost pouze náhodnou.

Intermezzo hudební

První máj, před léty právě čtyřicíti, sotva pět hodin ráno, brzy po slunce východu. Ptáci jásali, kvetly třešně, toho roku poněkud zpožděné. Celý údol řeky Kněžné, tam, kde na jejím břehu tlačí se k sobě chaloupky, nízké to baráčky soukeníků a drobných řemesel, o něco dále pak Láň, s hostincem U Labutě a rozsetými domky studentských kvartýrů, hotová to latinská čtvrť toho gymnazijního města, celý ten údol ještě dřímal, zatímco nad Rychnovem, v těch dobách ještě silně soukenickým, líbezný vstával den.

Na Novém Městě před zámkem, kde bezové keře hebké vyrážely listoví, ještě živé duše nebylo přese všechen slavnostní, májový den, do jehož vlažného vzduchu tiše vypínal se kamenný sloup se sochou Panny Marie na rampě, ze které je rozkošný výhled…

Jenom z fortny, tam z podzámčí, pospíchá malý student, kvartán, s velikou knihou pod paží. Jest to dosud jen drobeček třináctiletý, neví ještě, co je to lásky čas, a neposlouchá zpěvů skřivánčích, z nedalekých polí hlaholících až sem, třebaže jeho malá duše plna je harmonií. Jde po silnici, pořád sám v tom světě spícím, tak jako nádherně začarovaném, pak zatáčí na náměstí, kde z Panské ulice několik bab mlékařek se béře, a rovnou naproti k nízkému, dřevěnému domku, podpíranému třemi červotočivými trámy, podloubí tvořícími, tam, kde bydlil starý muzikus, kapelmajstr Zábrodský.

… To tenkrát do první hodiny hudební jsem kráčel. Byl to vlastně konec počátku mých uměleckých snah, které původ měly v dobách ještě mnohem dávnějších, kdy první základy hudební počal v mé duši malé kopati mladistvý učitel Čermák v Kostelci Orličném. Jen asi čtyři neděle otevíral nám, bratru Antonínovi a mně, brány hudebních krás, ten mladík hustých černých vlasů, houslista znamenitý, jehož učení bylo nám štvancům nezbedným toliko vítanou příležitostí přesvědčovati se na cestě o síle a vytrvalosti našich smyčců a houslových desek. Po krátké té době onemocněl učitel, jehož nádherným houslovým koncertům, odehrávaným u otevřeného okna jeho pokojíku u řezníka Tichého, kde bydlil, naslouchávalo za letních večerů takřka celé městečko s dechem utajeným – a pak zmizel mi z obzoru, ač nikoli z paměti, tak jako text, na který učil nás zpívati durovou škálu: „Čtyři myši v jedné díře, jedna druhé hubu líže,“ bezděky k bujným vtipům svádějící.

Poté nebylo vhodné hudební síly, která by byla udržela před notovým papírem nás dva, hochy rozpustilé: pak přišlo učení literní, poslali nás do Rychnova, od Kostelce jen maličko vzdáleného, tam učili jsme se amo, amas, amare, pajdeuo, pajdeueis… zemřel otec, sám také trochu houslista, který tenkrát k panu učiteli Čermákovi nás byl zavedl… až posléze s jarem svrchu vzpomenutým láska moje k muzice probudila se znovu. A poněvadž pan kapelník Zábrodský už všechny hodiny od božího rána do pozdního večera měl obsazeny, zbývala jediná možnost: hodiny ranní od pěti do šesti.

Ale nebyly to již housličky, kterým jsem se věnoval. Po nebožtíku otci zbyly totiž housle jen jedny a ty připadly staršímu Antonínovi, který nadále pěstoval hudbu jen tak „na divoko“. Aby však jeho talent přece nebyl tak příliš zanedbáván, požádal kolegu D., který o prázdninách otci svému při posvícenských muzikách vypomáhal, a ten třikrát týdně pěstoval květinu Antonínovy záliby na měsíčních třicet krejcarů a sem tam nějaké to cigáro a buchtu od oběda.

A jako onoho prvního máje, tak co den pospíchal jsem před pátou na náměstí do toho dřevěného domku, který, tuším, už dávno ustoupil modernímu stavení. V jedné světnici bydlil starý muzikus, jehož vysoká hubená postava s dlouhým krkem a límcem „otcovražedným“, obloženým na několikero červeným šátkem, a tváří holenou až na šedivé licousy, velkým, orlím nosem mezi dvěma pronikavýma očima sedícím, s kabátem tmavozeleným, šostým, s nohavicemi úzkými, nikdy nedopadajícími a s fagotem hlasmo troubeným náležela k typům rychnovským funusů, procesí a muzik, bydlil tam se starou chotí a mladistvou dcerkou, pozdním květem manželské jejich lásky, asi čtrnáctiletým poupětem, hezoučkým, jemným, a bylo asi dost obtíží v té domácnosti, která už v pět hodin ráno musila být jakž takž v pořádku.

V koutě u okna stál starý spinet, as takový, na jakém Mozart svoje sonáty skládal, spinet tenkých a tenkých tónů, a ode dveří vedla k němu úzká ulička, kterou tvořil tento nástroj ze strany jedné, ze strany druhé pak dlouhá španělská stěna, na níž odehrával se první akt každodenního života staré paní i mladé dívky, ba i starého pána Zábrodského, když někdy se stalo, a já teprv probouzel umdlenou rodinu z posledních sladkých veršů ranních. Pak rovnou zamířil jsem ke spinetu a odehrával jsem si tam prosté počáteční etudy, při čemž Zábrodský s postelí se loučící nepřestával napomínati: „Pozor, třetím prstem… a h c …“

Posléze objevil se před plentou s obtočeným šátkem, ve dlouhém šosatém kabátě tmavozelené barvy, v úzkých, nakrčených nohavicích, usedl vedle mne a pořád mechanicky pobručoval s sebou jednotlivé škály a cvičení, napomínaje ku správnému prstokladu. Sedával takto u toho starého spinetu celý den, leda že některou hodinu zase s houslemi u pultu stál, do večera, do desíti, někdy až do jedenácti hodin, a jedinými jeho vycházkami bývaly ony funusy, průvody – a večerní zábavou zase ony muziky, při kterých hrával až do rána. Když v tyto dny jsem přicházel, už sám seděl u klavíru, očekávaje žáčka svého, s tváří sice zemdlenou, ale pořád usměvavou, dobrou… Napomínání jeho bývalo častější a prsty moje povážlivě se pletly, když za plentou ozývalo se slabé šplouchání. To teď to děvčátko líčko sobě umývalo…

Po dvou měsících už hrál jsem nějaký „valčík“. Jemňoučce zaznívaly strunky starého spinetu, tak slabě, že nebylo obav, že by sousedy rušilo toto časné umění: sotva že dolétalo až za plentu toto brnkání, upomínající na harfu velice vzdálenou…

Truchlivě a s němou výčitkou v oku dívával se na mne ten starý Zábrodský. To proto, že opustil jsem jeho učení a chodíval jsem teď k panu učiteli Jedličkovi, řídícímu, který in musicis znamenal už vyšší školu. Sic konservatoř to nebyla, ale měl aspoň opravdové fortepiano, s bílými klapkami, kdežto na spinetu Zábrodského celé tóny byly černé, půltóny bílé. Jinak nepamatuji toho sedmdesátiletého starce nežli s dýmkou v ústech a pytlíkem tabáku v ruce, obyčejně stál u piana a v tom tabáku jako by ve snách se prohraboval a také jako ve snách odříkával po německu: „Eine, zweie…“, udržuje mne v taktu.

Nikdo sobě nepředstavuj, že když po prvních dvou měsících valčíky jsem ze spinetu loudil, po roce už Beethovenovy sonáty hráti jsem sobě troufal. Nikoli. Mistr cechu krejčovského, u něhož jsme bydlili v podzámčí, bratr a já, měl sice dvě krávy a také kozu, k tomu děvečku jako hrom, ano i tovaryše občas, ale klavíru neměl, a tak moje umění omezovalo se na tři hodiny v týdnu, a zázraků jako nikdy v ničem ani v hudbě jsem dělati neuměl.

U Jedličků měli starou, asi pětašedesátiletou kuchařku, která sice nijak nesouvisí s mým vzděláním hudebním, ale zanechala přece v mé duši hluboký dojem z těch uměleckých dob: každé neděle dopoledne totiž, kdy směl jsem v nepřítomnosti pánů chodit cvičit, vídal jsem tuto dívku seděti u kamen a trpce plakati žalem, že jest sirotek…

Staré kruhy hudební, ze kterých čerpal jsem svoje nadšení, šířily se. Žil a pořád ještě kvetl v Rychnově lékárník Jan Slavík, stařeček tuze dobrý, hostinný, a vzdálený můj strýc ze strany matčiny, po své smrti dokonce i můj pratchán, který přes všechny svoje znamenité vlastnosti měl dvě chyby: přeceňoval svoje a přeceňoval moje nadání hudební. Byl nejen velikým hudby milovníkem, ale sám také hrával na cello – vždycky před zrcadlem, velikou to psyché z dob asi Ludvíka XVI., jež doposud stojí v salóně rychnovské lékárny. A pan strýc strhl mne s sebou, ať tak dím, doprostřed hudebního ruchu, a bezděky řídil moje kroky do stop Mozartových, Beethovenových…

V zimních prázdných odpůldnech bývali jsme už jako sextáni zváni k panu strýci, a po dobré svačině musil jsem sednouti k pianu a smoliti ouverturu Weberova Čarostřelce, při čemž pan strýc díval se na sebe do zrcadla, kterak hraje cello. Čarostřelec byl tu jako houska na krámě, ale nevím dobře, doprovázel-li jsem já jeho nebo on mne. Tak občas, když jsem se při lehčích místech trochu vzpamatoval z bitevní té vřavy, v níž noty padaly pod piano jako nepřátelské pluky pod mitraillesou, zalétl ke mně od zrcadla nějaký žalostný, třesavý tón.

Rychnov nad Kněžnou, samozřejmě zase zámek

Z toho soukromí vystoupil jsem dokonce i na veřejnost. Od pana učitele Jedličky seběhl jsem asi v septimě k novému, mladému panu učiteli Veselíkovi, který přinesl s sebou do svého působiště vedle nového klavíru též nové hudební názory, a tento svědomitý a nadšený muž vzal si se mnou tak upřímnou a velkou práci, že v postě léta tuším 1877 doprovázel jsem ho na klavír při hudební zábavě Občanské besedy a při houslovém jakéms koncertě. Shromážděná smetna rychnovská tleskala, nejdřív ovšem panu učiteli, který hrál tuze krásně, potom také mně, a přišel pan strýc Slavík a poklepal mi pochvalně na ramena. Od té doby jakživ mi nikdo k ničemu netleskal a klepl-li kdo, klepl spíš přes prsty než na rameno.

Vystoupení toto nebylo a není tak důležité pro veřejnost jako bylo tehda pro mne, který po tom koncertě pořád slyšel hráti housličky slibných nadějí…

Tenkrát už také byl v Rychnově profesor Josef Vycpálek, učitel ach přeblahé paměti, jeden z těch nemnohých, jež studenti nosí v srdci až do hrobu tmavého. Byl to vlastenec a hudebník, především zpěvák. Řekl-li o někom „on nosí čamaru a zpívá,“ znamenalo to asi tolik: on je dokonalý člověk! Houfem nás k sobě připoutal a zpívali jsme mu čtyřhlasým sborem, nejraději na Hromnice, kdy zpíval na studentské mši sám svoje sólo Zdrávas Maria. Já držel druhý tenor, také v soukromém kvartetu, v němž pěstovali jsme my, kostelečtí studenti, sborový zpěv pod vedením kolegy Kučeje, nyní dobrého svých ovcí pastýře ve východních Čechách.

Kostelecké prázdniny bývaly vůbec samá hudba a samý zpěv, takže dokonce matka odhodlala se koupiti pro mne klavír. Ale jenom moje bába nebožka vydržela poslouchat moji hudbu, a kdykoli jsem počal trýzniti klaviaturu svými škálami, přišla z kuchyně, sedla na kanape a někdy usnula při tom. Když přišel přítel Antonín Malijovský, teď přísný zákona strážce, a Kučej, bývaly u nás hotové koncerty. A s vděčností při tom vzpomínám na ředitele pana Gotharda Laška, hudebního skladatele, který s mým hudebním entusiasmem měl velikou trpělivost…

Zatím také varhany jsem se učil a bývaly to sladké hodiny, když za letních prázdných odpolední sedával jsem u varhan velikého krásného chrámu sv. Trojice, jehož tichým vzduchem nesly se tlumené rejstříky zbožných písní. Varhanictví při mších studentských v Rychnově náležívalo studentům a snad dodnes náleží, obyčejně oktavánům. Všedního dne hrávalo se na malé varhany na oratoři u velkého oltáře, sousedící přímo s klášterní a gymnazijní chodbou, v neděli zas na velké na velikém kůru. Co všední den chodíval jsem pak časně ráno na ten malý kůr, s bratrem Antonínem, který mi šlapal měchy, a často sám jediný byl zbožným stádem, neboť staré báby chodily do kostela ke svatému Havlu. Ještě slyším Antonínův zvučný hlas ze zákoutí měchů zpívající „Tvůrce mocný“ nebo „Bože, před tvou…“, v čas vánoční pak koledy a v čas předvelikonoční „Dokonáno jest“. Na veliké varhany Antonín nestačil, tam bylo šest velkých měchů, po nichž bylo třeba houpati se bez přestání, zvlášť když se hrálo naplno. Získal jsem tehdy ke službám kalkantským sextána Hlavsu, jadrného vesničana, pod záminkou, že koncem roku dostane se mu z fondu kostelního nějaké odměny. Tento „kostelní fond“ byl tajnou nadějí varhaníkovou, nevím už kým živenou. Ale koncem roku na dotaz u katechety učiněný se ukázalo, že tento fond existuje toliko jako zbožné přání, a ježto jadrný vesničan stál na vyhovění slibu, ať už z fondu jakéhokoli, sic „že mi nařeže“, jak nepokrytě se vyjádřil, přese všecku svoji vážnost oktavánskou dal jsem mu za tu kaltantskou gymnastiku tři zlatky. Bylo tenkrát po maturitě, prodávaly se všecky knihy a na zlatce nesešlo.

K těm okamžikům za klaviaturou malých varhan neb za dvojnásobnou klávesnicí varhan velkých, kdy ovládal jsem po libosti všech asi čtyřicet rejstříků a nevím kolik tisíc píšťal, rád se vracím. Chvíle před pozdvihováním, kdy kostel utichl a varhany ztlumily se, byly rekapitulací sladkého cvičení svrchu vzpomenutého a náležívaly kolegům, kteří ten nebo jiný kousek si vyžádali. Vojta Balcar nepřestával žebroniti o tichou variaci „Když tě vidím, má panenko, v tom kostele klečeti“, já sám měl jsem také nějakou dívku v srdci, ostatní kamarádi beztoho že také, a tak bezpochyby celá oktáva pozvedala svoji mysl, kam neměla, v nábožný ten okamžik…

… A do Prahy na univerzitu odcházel jsem s tím pevným úmyslem věnovati se hudební teorii a estetice, neboť tolik rozumu jsem už přece měl, že v praxi virtuos ze mne nebude, přestože jsem při některých velkých mších studentských, při nichž part varhanický svěřen byl zkušenější ruce tehdejšího regenschoriho, zasedl ke druhým houslím vedle kolegy Vojty a tam jenom na základě dávné čtyřnedělní školy Čermákovy housličky drbal. Má či míval venkovský student divné ponětí o univerzitním studiu. Nikdo nám tenkráte neřekl, co se studovat může a co ne, které studium jest pro chléb náš vezdejší a které jen tak pro plezír, a tak užíval jsem plně „svobody akademického učení“.

Vedle toho jako mimořádný posluchač chodíval jsem do varhanické školy v Konviktě, a májové to ráno, hned na počátku vzpomenuté, opakovalo se tu znovu, jenomže na podzim a v zimě. Ve varhanické škole měli několik stativů, malých to varhan, na nichž se žáci cvičívali. Všecky hodiny měli obsazeny předem žáci řádní a na mne zase nezbyla než časná hodina od pěti do šesti… Se mnou ještě asi dva nebo tři horlivci hrávali a v malých těch místnostech hučely pak tři, ne-li dokonce čtyři stroje najednou. Vzpomínám teď s upřímnou soustrastí ubohých sousedů, v ranní spánek ještě pohřížených.

„A vstupte do Hlaholu, spolek to dobrý, vlastenecký!“ napomínal profesor Vycpálek při rozhodu a loučení v Rychově. Vstoupil jsem tedy, podrobil se zkoušce z dobrého intonování u ředitele Knittla a byl zařazen mezi druhé tenory. V místnostech Hlaholu, v domě Měšťanské besedy, v zadním traktu proti Besedě umělecké vykázáno mi místo nedaleko teplých kamen, jež staly se osudnými mému zpívání. Přicházíval jsem tam již umdlen z denní práce, z přednášek nebo z knihovny univerzitní – a příjemné to teplo jakož i jednotvárná cvičení jednoho partu působila tak, že jsem tam najednou usnul…

… Zbývala opravdu jen teorie. Dějiny hudby bývaly oblíbeným mým koníčkem. Již v oktávě vypracoval jsem „řeč“ bohudík nikdy nepronesenou „O dějinách hudby v Čechách“ a teď na univerzitě teprve těmto studiím otevřelo se široké pole. Nevím, jak se stalo, že první obětí té umělecko-učenecké horlivosti stala se svatá Cecilie, která bezděky způsobila můj literární debut. Nic mi nikdy tato světice neudělala, ale přesto v důkladném článku, spatřivším světlo světa někdy v červnu roku 1879 v tehdejším Daliboru, dokazoval jsem na základě starých škartek v knihovně univerzitní nalezených, že svatá Cecilie patronkou hudby jest jenom svrchovaným neprávem. Rozprava tato, pokud mi známo, neměla účinku naprosto žádného: svatá Cecilie zůstala patronkou hudby až dodnes, a už mi na tom nic nesejde, zůstane-li jí i nadále.

Po těchto počátcích literárních následovaly studie o smyčci, o tónu normálním, různé studie biografické, o původu varhan, a mezi nimi také těžký literární hřích: o hře na harmonium. Dopodrobna všecka pravidla pořádné hudby jsem tam vypsal, doklady snesl, ale sám předtím jakživ na harmonium ani jsem nesáhl. Teprve potom, když jsem z toho svého článku pěkně se byl poučil, koupil jsem si malé harmonium a překážel takto Antonínovi, pořád spolubydlícímu, ve studiích.

Nebylo koncertu a opery v Praze, abych ji byl vynechal, a začínal jsem také psáti hudební referáty do Dalibora, ba nescházelo mnoho, a byl bych se snad dostal i do redakce jistého velkého žurnálu jako hudební referent. S hudebními kruhy měl jsem navázáno, do Umělecké besedy a hudebního jejího odboru pilně jsem chodíval i nebožtík Smetana mne znal (léta před tím na mou žádost, studentíka venkovského, poslal mi, dobrák, i svoji podobiznu s dopisem velmi laskavým)… a najednou všechna ta hudba mého žití přestala.

Zbyly mi z ní jen upomínky na přednášky profesora Hostinského, nejkrásnější ze všech univerzitních, a na jeho laskavé, dobré rady, pak něco starých tradic, dle kterých v redakci Ottova naučného slovníku, jehož spolupracovníkem s nedlouhou přestávkou byl jsem po celou dobu, pokud vycházel, obstarával jsem některá hudební hesla.

V koncertě a opeře bývám bílou vránou mezi návštěvníky, svoje harmonium dávno jsem prodal, naše piano přestěhovalo se do zpěváckého spolku v Kostelci Orličném, jehož nadšené hlaholy snad dosud doprovází, a slýchávám teď toliko symfonie důtek a úředních nosů.

1914

V podhradí

Po maturitě roku 1878 odchází Jiří Guth do Prahy. Ovlivněn Otakarem Hostinským chtěl se ponořit do studia hudební vědy, ale praktická Guthova maminka přehlasovala slovutného estetika a synek si tedy na její radu zapsal moderní filozofii, češtinu a němčinu. S bratrem Antonínem, studujícím práv, bydlel po první dva roky u strýce na Staroměstském náměstí – s vyhlídkou na truhlářskou dílnu, ukoptěné řemeslnické sklady a tajemně pochmurné zadní trakty židovských domů. Přiznává, že odtud trefil nejspíš Platnéřskou ulicí do Klementina anebo Husovou třídou a Betlémským náměstím do konviktní varhanické školy… Jinak prý vysedával v těsném kamrlíku u jediného okna a do uší mu pořád něco bušilo. Tón udávala kladiva, ale dobře se dávaly slyšet i děvečky třískající nádobím a vyzpěvující šlágry ve stylu Můj milej má Angot perka.

Po dvou letech se bratři přestěhovali do podnájmu v Anenském dvoře. Učení přibývalo – a Jiří se po večerech vykupoval z celodenní studijní dřiny osvěživým čtením a překládáním francouzských textů. Na výlety, na nějaké sokolování či bálování nebylo zpravidla ani pomyšlení. Nanejvýš usedával v odpoledním čase na nábřeží na lavičku a kochal se až nedovoleně krásným pohledem na hradčanské panorama. „Ale bylo mi to všecko jako cizí, vzdálené, jako by jen malovaný a ne skutečný obraz, nebylo to pro mne, hlavu měl jsem plnou studijních myšlenek, ke kterým jsem se stále vracel, nemaje jinde stání. A pospíchal jsem zpět do pokojíku, teď sice o něco většího, s vyhlídkou na jiný dvůr, trochu veselejší, ovšem, neboť byla v něm zahrádka domácího, pana Seidana, a ateliér jeho bratra, sochaře.“ Harmonium koupené už za pobytu u strýce mu dovolilo – arciže jen v bratrově nepřítomnosti – rozburácet znalosti a dovednosti z dvouleté varhanní školy. Někdy prý si přitom i písničku zabroukal. Ovšem ještě po letech podotkl, že do koncertů chodíval „nikoli za zábavou, nýbrž za uměním – a do opery jednou za uherský měsíc“. O koncertech ovšem poctivě referoval v Daliboru, aby se revanšoval za silné dojmy i za poskytnuté volňásky. Pražské kavárny a velké restaurace pro něho nebyly, odbýval se houskami, přilepšil si někdy polévkou s játrovými knedlíčky, o sobotách s gustem pořádal v jednom temném lokále veliké jitrnice – avšak jen do té doby, dokud mu na ně otrkanější kamarád neposvítil neúprosnou svíčkou.

Většinu peněz vydával za knihy, ale koupil si i cylindr a o prázdninách v něm jezdíval k mamince do Kostelce.

Plavat prý se v Praze naučil především proto, aby tělo spolehlivěji uchránilo duchovní kvality a nabyté vědomosti. Několikrát ještě obměnil své studijní programy, takže roku 1883 uzavřel svá pražská univerzitní studia státními zkouškami z filozofie, matematiky a fyziky. Sotva dvaadvacetiletý se stal prvním doktorem filozofie na novém českém učení Karlově.

Na počátku září 1883 nastoupil do náchodsko-ratibořického teritória jako vychovatel mladých pánů Schaumburg – Lippe. Snad mu k tomu pomohla protekce (bratr Augustin byl už známým náchodským lékařem), ale svou roli jistě sehrál inteligenční test absolvovaný u náchodského pana Viléma… U Schaumburgů měl splnit Vilémovu (i svou) představu, „aby princové učili se také česky“. Skamarádil se s nimi, pořídil si podobný úbor jako měli oni – kalhoty v barvě holubí šedi a frak jako vnější znak vnitřní noblesy, pocvičil se s nimi v jízdě na koni a asistoval jim posléze i při studiu na elitním učilišti v Lancy u Ženevy. Cestoval, snad při tom někdy otvíral princátkům jen kočárová dvířka, ale občas možná i hlavy… A sám sobě…?

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Ve stínu i v záři Kinských

Intermezzo hudební

V podhradí