OSCAR WILDE

KNĚZ

A MINISTRANT

(ukážka)

Ústí nad Orlicí 2014

Oscar Wilde

Kněz a ministrant

Překlad Jan Rey

Obálka Richard Pešek

Vydal OFTIS Ústí nad Orlicí

Elektronické vydání první

Rok 2014

Sazba Václav Novák

© Oscar Wilde, 1919

ISBN 978-80-7405-225-5

KNĚZ

A MINISTRANT

A

NEVYDANÉ DOSUD FRAGMENTY

Z »DE PROFUNDIS«

Kniha, kterou tuto předkládáme české veřejnosti, je z nejméně známých děl Oscara Wildea. Napsána pod titulem »The Priest and the Acolyte« byla vytištěna pouze pro úzký okruh nejlepších přátel Wildeových, a tím se vysvětlí, že zůstala téměř do dneška utajena širšímu čtenářstvu. A vzpomeneme-li tragického osudu nešťastného autora, všeho toho puritánského rozhořčení jeho vrstevníků v době po jeho procesu, kdy téměř celý svět měl za vhodné nejnešetrnějším způsobem otříti se o ducha z nejlepších, jež Anglie měla, uznáme, že bylo s prospěchem, aby jen hrstka přátel věděla o existenci malé této knížky.

Dnes poměry se změnily, šosácké rozhořčení mas ustoupilo klidnému studiu a hodnocení autora a zcela jinému a správnému nazírání na jeho »hřích« a »mravní zkaženost«.

Svým sujetem blíží se »Kněz a Akolyta« stěžejnímu dílu Wildeově »Obrazu Doriana Graye«, svou otevřeností, citem a bolestí blíží se upřímné zpovědi, jak ji světu zjevil v »De Profundis«. Co bylo v »Dorianu Grayi« napovězeno a co se v něm mohlo, ale nemuselo najíti, k tomu se autor v přítomné knize hlásí s upřímností a utrpením, jehož byla schopna duše jen tak sensitivní, poctivá a noble, jako byla právě jeho.

Oscar Wilde až do tohoto dílka a do »De Profundis« nikdy nedovolil, aby kdokoli mohl se přiblížiti nitru jeho srdce, jehož neprodyšné uzavřenosti žárlivě a hrdě střežil. Svým vnitřním emocím nedovoloval nikdy přestoupiti zeď jistého chvastounství, jímž obehnal duši svého pravého já, a tím cennější je tato knížka pro každého, kdo poznati chce Wildea tak málo známého, Wildea – člověka!

V »Knězi a Akolytovi« vidíme náhle kohosi jiného než toho, jenž v dopise příteli se nazval »Roi de la vie« – »Králem života«! Vydán samotě, tichu a melancholii mizí nám Wilde vnější, hledající a nacházející všechny radosti světa, hrající a jiskřící vtipem a paradoxy, aby ustoupil Wildeu lidskému a hluboce trpícímu, nešťastnému a podléhajícímu lidské nenávisti a omezenosti ve všem, co není právě střiženo dle úzkého obzoru.

Povídka tato byla napsána roku 1894, tedy nedlouho před r. 1895, jenž byl tak osudovým pro Wildea. Předcházející tři roky byla léta největších jeho úspěchů a slávy dramatika. Hry jeho »Vějíř lady Windermereové«, »Ideální manžel«, »Na čem záleží«, »Všední žena« aj. dobyly mu prvé místo v anglickém divadelnictví. Avšak již asi rok kolovaly různé pověsti o Wildeovi. Bylo to přátelství s Lordem Alfredem Douglasem, mladým studentem, jejž poznal v letech 1891–1892 v Oxfordu, které přivodilo mu všechno potomní neštěstí. Otec mladého muže, Marquis de Queensbury, žijící v úplné roztržce s vlastní rodinou, projevoval neustále svoji nespokojenost nad přátelstvím obou mladých mužů a žádal svého syna, aby je přerušil. Když tento odmítl, marquis pojal plán vyvolati skandál a dostati tak Oscara Wildea před soudní tribunál. Odebral se proto 18. února 1895 do Albemarle Clubu, jehož členy Wilde a jeho paní byli, a zanechal tam v jich nepřítomnosti navštívenku s ostentativním nápisem: A Oscar Wilde posant pour un Sodomite. Když několik dnů na to při návratu Oscar Wilde obdržel navštívenku, rozhodl se, protože již i dříve byl nucen vyslechnouti různé anonymní poznámky a narážky podobného rázu, předati věc právnímu zástupci. Na základě žaloby byl marquis Queensbury zatčen a proces stanoven na 3. dubna. Obhájcem marquisovým byl Eduard Carson, dávný přítel Wildeův. Prvé dva dny procesu odpovídal Oscar Wilde s takou obratností a vtipem na otázky protivníků, že bylo všeobecným přesvědčením, že úplně zvítězí v procesu. Na neštěstí však ku konci výslechu dvojsmyslná jeho odpověď na jednu otázku dala úplně jiný směr jeho při. Rozsudek vynesený druhého dne vyřkl nevinu Lorda Queensburyho, a tím – vinu Wildeovu. Téhož večera, 5. dubna, byl naopak zatčen on sám pro obžalobu z nemorálních skutků v Cadogan Arms Hotelu, kdež trávil odpoledne v kroužku několika věrných přátel, jichž oddanost a sympatie byla mu útěchou. Radili mu k útěku, k němuž měl ještě dosti času a příležitosti, ale on energicky odmítl. Četl klidně referáty a posudky ve večerních novinách, jež byly uveřejněny právě po jeho procesu, a stejně klidně pak odcházel s policisty, kteří jej přišli zatknout, na policejní komisařství na Scotland Yardu. Byl na to uvězněn v Holloway, kdež setrval až do prvého výslechu, kdy po pěti dnech soud se prohlásil nepříslušným a propustil jej na svobodu na kauci 2 500 liber šterlingů, sebranou jeho přáteli. Však nepřátelství jej neopustilo ani při východu z vězení, a tak, na základě tajných rozkazů, našel dveře všech hotelů uzavřeny. Konečně v půlnoci k smrti uštván a znaven zaklepal na dveře svojí matky, jež bydlela se svým starším synem Willym. Úplně vyčerpán padl do náruče svému bratru, jenž mu přišel otevříti a pravil: »Willy, poskytni mi útulku, neb zemru na ulici!«

Ten, jenž ještě několik neděl před tím vyjížděl na procházky městem jen ve skvostné equipagi s livrejovanými lokaji, byl nyní žebrák prosící o skyvu chleba a odmítaný vlastními krajany, jež mu ještě před několika dny freneticky applaudovali! Věřitelé vrhli se lačně na jeho majetek a jeho nábytek, knihovna, manuskripty byly spíše rozkradeny než prodány tísnícím se davem v jeho bytu v Tite Streetu.

Až do nového výslechu trávil všechen čas u své matky a bratra, jsa úplně zdrcen. Večer před zahájením procesu znovu mu bylo raděno k útěku, ale neměl již odvahy, však nabyl opět svého klidu a obvyklé své důstojnosti a použil posledních chvil svobody k tomu, aby se rozloučil se svými přáteli a zanechal každému, pro případ, že by se druhého dne nevrátil, malou památku z věcí, jež mu ještě zbyly. A také se skutečně nevrátil!

Výslech jeho znovu započal dne 22. května a 25. téhož měsíce v sobotu byl uznán vinným a odsouzen na dvě léta k »hard labour« – nuceným pracím. Obžalovací spis měl šest hlavních bodů, z nichž pět nemělo s Wildem ničeho společného, jak sám přiznal, a jen jediný bod byl poněkud opodstatněn. Když byl tázán, proč tedy neinformoval svého obhájce, odvětil: »Bylo by to zradou na příteli!« Ostatně, všechny důkazy, na jichž základě byl Oscar Wilde odsouzen, byly podány všelijakými mladíky, zhýralci a falešnými svědky ze řemesla.

Vězení v Readingu vydalo pak po dvou létech bytost podlomenou, na těle i duchu zničenou, pouhý stín bývalého Wildea, jenž po třech létech anonymního života v Paříži zemřel dne 30. listopadu 1900 o půl druhé odpoledne v kruhu svých několika málo věrných přátel – ve věku čtyřiceti šesti let.

Povídka »Kněz a ministrant« jest téměř Wildeovou vlastní zpovědí, dobrovolným doznáním před širším forem. Hlavní osoba vypravování, kněz, je autor sám a rektor, jemuž kněz vypravuje o svém životě, mohl by býti srovnán s předsedou »Criminal Court« tribunalu, před nímž Wilde stál.

Neznal jiné lásky než té, kterou mu příroda dala a – té padl za oběť.

ČÁST PRVNÍ.

»Otče, požehnej mi, neboť jsem zhřešil!«

Mladý kněz se zachvěl. Unaven na duchu i těle, smuten v duši a se srdcem těžkým seděl tu v hrozné opuštěnosti zpovědnice a naslouchal nudnému proudu stále se opakujících hříchů. Byl znaven jednotvárnými a lhostejnými hlasy a jich střízlivým obsahem. Což pak svět se nikdy nezmění? Téměř po dvacet století sedí takto křesťanští kněží ve zpovědnicích a denně naslouchají stále stejným příběhům. Připadalo mu, že se svět nikdy nezlepší a že bude stále týž. Obviňuje sama sebe, přál si na okamžik, aby lidé byli alespoň horšími. Když už hřešit, proč se alespoň neuhnou z cesty široce vyšlapané, aby byli originelnějšími ve svých neřestech? Však hlas, který právě slyšel, vyrušil jej z jeho úvah, zněl tak mělce a něžně, tak nesměle a plaše.

Kněz udělil požehnání a zbystřil sluch. Opravdu! Rozeznal hlas, jejž ráno slyšel poprvé, hlásek malého ministranta, který mu posluhoval při mši. Obrátil se a zahleděl se mříží na malou k zemi skloněnou hlavičku, ó ano – tyto dlouhé, měkké kučery náležejí jistě jemu. Pojednou chlapec vzhlédl a jeho velké temně modré oči setkaly se na okamžik se zraky knězovými. Spatřil malý, oválný obličej zardělý milým studem, když vyznával se ze svých prostých, dětských hříchů. Kněz by byl málem zajásal, cítil, uvědomoval si, že konečně nachází v širokém a velkém světě něco krásného a zároveň upřímného a oddaného. Což by měl jednou nastati den, kdy tyto měkké purpurové rty by ztvrdly, zneupřimněly, a tento ostýchavý výraz proměnil se v bezstarostný a smělý? Knězovy oči zvlhly slzami a zlomeným hlasem udělil mu rozhřešení.

Za malou chvíli slyšel a pozoroval, jak chlapec se zvedá a jde kaplí k oltáři, aby se tu pomodlil uložené pokání. Kněz skryl svůj hubený, znavený obličej do dlaní a hluboce povzdechl. Příštího jitra, když poklekl před oltář a předříkával chlapci vyznání víry, hlavička jeho se k němu oddaně nachýlila a kněz sklonil se tak hluboko, že jeho vlasy se dotkly zlaté koruny kadeří, vlnících se kolem malé tváře. Cítil, že se jeho krev bouří a že se ho zmocňuje nové, nepoznané dosud vzrušení.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

ČÁST PRVNÍ.