Rabín a duch moru

(ukážka)

Blanka Jehlíková

Ústí nad Orlicí 2014

Blanka Jehlíková

Rabín a duch moru

Ilustrace: Josef Kremláček

Vydal: OFTIS Ústí nad Orlicí

Vydání: první

Rok: 2014

© Blanka Jehlíková, 2008

© Illustrations Josef Kremláček, 2008

ISBN 978-80-7405-243-9

Jak dostalo pražské Židovské Město pevné brány

V polovině dvanáctého století panoval v české zemi král Vladislav. Za jeho vlády se Židům v Praze nevedlo špatně, v hradbách Židovského Města klidně hospodařili, pilně pracovali a králi odváděli daně.

Mezi svými souvěrci tady žil i mladý Áron, pracoval jako košerák - to je židovský řezník. O svou ovdovělou matku se staral dobře, na jejich šábesovém stole nikdy nechybělo jídlo, svíce ani víno, přesto Áron nebyl spokojený. Zadíval se hluboko do černých očí krásné Sáry, jediné dcery bohatého kupce Löba, ale měl pramalou naději, že se s ní někdy postaví pod svatební baldachýn.

Každý pátek dopoledne nosil do velikého domu blízko Staronové synagogy maso pro kupcovu sváteční tabuli s nadějí, že se mu podaří aspoň na chvíli zahlédnout krásnou Sáru.

Často mu přálo štěstí, protože i Sára mladého košeráka ráda viděla a těšila se na setkání s ním. Hledala si proto důvody, proč se v pátek dopoledne točit kolem kuchyně, i když tam jako bohatá dědička neměla mnoho co dělat.

Občas se oběma mladým lidem dokonce podařilo prohodit spolu pár nevinných slůvek, jindy se museli spokojit s pohledem hluboko do očí. Oba dobře věděli, že se mají rádi, ačkoliv se jeden druhého nikdy ani malíčkem nedotkli a nikdy spolu o své lásce nepromluvili.

Jedenkrát při takovém letmém setkání si Sára hluboce povzdechla. Áron se hned zajímal o příčinu dívčího žalu.

„Ráda tě vidím, Árone, ale otec pro mě začal hledat ženicha. Zatím žádný šadchen neuspěl, ale bojím se, že mi brzy někoho najdou.“

„Jak já ty dohazovače nenávidím,“ povzdechl si Áron, „ale ty budeš mít velké věno a tvůj otec určitě hledá stejně bohatého ženicha.“

„Já vím, Árone, ale jestli rychle něco neuděláš, ztratíš mě navždycky. Jako poslušná dcera si musím vzít toho, koho určí můj otec, i když mi srdce bude pukat žalem.“

S těžkou duší odešel mladý Áron z kupcova domu. Nedokázal se tentokrát radovat z nadcházejícího šabatu jako jindy. Doma si matka všimla synovy zamlklosti a chtěla vědět, proč se trápí. Áron se jí po chvíli váhání se vším svěřil.

„To bude těžká věc, synu,“ pokývala hlavou matka šedivou hlavou. „Kupec Löb je bohabojný muž, ale je hrdý na peníze, které v životě dokázal vydělat. Patří mu velký dům blízko synagogy a my jsme si teprve nedávno koupili tenhle domeček v zastrčené uličce. Nežijeme si špatně, ale s jeho bohatstvím se nemůžeme srovnávat, jít rovnou za ním by bylo zbytečné. Půjdu si promluvit s paní Elke, Löbovou manželkou. Znám se s ní odedávna, je to dobrá žena, a i když nemáme v synagoze místa vedle sebe, tak mě alespoň vyslechne.“

Hned po odchodu šábes se Áronova matka vypravila za paní Elke. Kupcova manželka starou paní vlídně přijala, pohostila koláčem i sklenkou vína a zdvořile se zajímala, co si nečekaná návštěva přeje. Matka nedělala okolky, rovnou vlídné paní vypověděla, jaké má její syn přání.

„Tvůj syn je hezký a hodný mladík,“ pronesla paní Elke zamyšleně. „Já sama bych proti němu nic neměla, ale s mým manželem bude těžká řeč. On hledá pro Sáru někoho hodně bohatého, vzdělaného, nebo se zvláštními zásluhami o celou obec. Košerák, i když je poctivý a dokáže svou ženu uživit, mu stačit nebude. Zatím manžel dceru vdávat nechce, tvůj syn má ještě trochu času, pokud se mu podaří vydělat peníze na velký dům, nebo udělat něco záslužného, sama se u manžela za něj přimluvím.“ S tímhle neurčitým slibem se Áronova matka musela spokojit.

Zatím se za hranicemi ghetta, kam se Židé stále dívali s obavami, začaly odehrávat hrozivé věci.

V těch dobách se v Čechách nebývale rozmáhalo flagelantské, tedy mrskačské hnutí, králi se otrhané tlupy polonahých kajícníků bičujících se veřejně na náměstích nelíbily. Nelíbily se mu jejich výzvy nabádající všechny křesťany k pokání. Od toho měl přece církev, aby střežila duše věřících. Ještě méně se králi líbilo, když flagelanti lákali do svých řad další a další ovečky, neobdělané statky pak pustly a ve městech přibývalo běsnících fanatiků. Doopravdy ale krále rozčílily až jejich výzvy, aby lidé přestali králi i církvi platit daně.

Rozzlobený vladař se dlouho nerozmýšlel, rozkázal flagelanty vyhnat ze země. Ti se necítili dost silní, aby se vzepřeli královskému rozkazu, přesto si na něčem potřebovali vylít vztek. Jejich obětními beránky se měli stát Židé, prý to právě oni, ti obřezaní psi, krále k jejich vypovězení přiměli. Taková věc si žádá pomstu! A tak byla stanovena noc, kdy flagelanti chtěli zaútočit na Židovské Město, vyplenit ho a jeho spící obyvatele povraždit.

Svůj plán uchovávali v tajnosti, nechtěli, aby mu někdo zabránil a je tak oloupil o krvavou pomstu na nic netušících obětech.

V onu osudnou noc Áron nemohl spát. Starosti mu nedovolily klidně odpočívat, dlouho do noci se pokoušel najít klid v knihách i zbožných myšlenkách, ale ani stránky talmudu, ani vroucná modlitba mu nepřinesly úlevu.

Áron se tedy znovu oblékl, potichu, aby neprobudil matku, vyšel do tmavých křivolakých uliček. V duchu rozprávěl s bohem o svém velkém trápení. Prosil ho, aby mu ukázal cestu, jak by se mohl oženit se svou milovanou Sárou. Náhle jeho chmurné myšlenky přerušil křik. Áron se ohlédl a uviděl v místech, kde končilo Židovské Město, šlehat plameny.

„Hoří!“ vykřikl Áron nahlas.

Chtěl se okamžitě rozběhnout hasit, ale pak si všiml ozbrojených postav, které s děsivým, až k němu doléhajícím křikem vraždily každého, kdo se k ohni přiblížil. Ohněm probuzení lidé vybíhali z domů. Utíkali před dusivým dýmem, naříkali, naráželi do sebe, zmateně klopýtali, aby se co nejdříve nadechli čistého vzduchu. Místo záchrany na ně čekala smrt, ostré meče útočníků až příliš snadno nacházely jejich nechráněná těla.

Jen chvíli se mladík díval na to zběsilé vraždění nevinných, ani ho nenapadlo utéct a zachránit si holý život. Místo strachu se v něm probudila obrovská odvaha, jen s námahou se dokázal přinutit, aby se nerozběhl bojovat s vrahy svých souvěrců beze zbraně a sám. Naštěstí se během své noční pouti dostal do míst, kde ve dne pracoval, kde měl nejen uložen svůj veliký ostrý nůž zvaný košerák, kterým ve všední dny porážel dobytek, ale kde v okolních domech spali jeho přátelé.

Áron začal svolávat své druhy. Hospodin, Pán zástupů, pomohl jemu i svému lidu, všichni, na které Áron zavolal jménem, přiběhli se zapálenou pochodní v jedné a vytaseným košerákem v druhé ruce. Nikdo z nich nezaváhal, nikoho nepřemohl strach z množství ozbrojených útočníků.

Jako král David, jako Šalamoun vedl Áron své souvěrce do bitvy. Jemu, i když nikdy předtím nevelel, dal bůh pro tu chvíli schopnosti velitele. Mladí silní řezníci padli na nepřítele jako bouře. Jejich rychlost a nebojácnost zaskočila běsnící flagelanty, přišli přece loupit, vraždit, pálit, ne bojovat.

Odhodlaní muži se zbraní v jedné a pochodní v druhé ruce, to už nebyly bezmocné oběti. Útočící vlna vraždící lůzy se od nich odrazila jako od pevné hradby. Ještě několikrát se flagelanti pokusili zaútočit, ale řezníci s košeráky v rukou ani nezakolísali. Nebojovali přece jen za sebe, bránili všechno, co jim bylo drahé. Svá těla postavili mezi smrt a domov. Nebáli se umřít za všechny matky, otce, děti i starce, za lidi i křivolaké nedlážděné uličky Židovského Města. Bojovali za sebe i za svou víru.

V další chvíli se už košeráci nespokojili jen s obranou, krok za krokem vytlačovali svými sekerami i odvahou nezvané hosty zpět do křesťanských částí Prahy.

Flagelanti, ačkoliv jejich počet stále mnohokrát převyšoval hrdinné řezníky, se najednou dali na útěk. Řezníci je pronásledovali dál, hranice ghetta je nezastavily, jak flagelanti doufali.

Křik a požáry v ghettu nemohly uniknou pozornosti sousedů. Královy rozkazy byly jasné, purkmistr Starého Města rozkázal vraždící lůzu vstupující do jeho města vytlačit k Vltavě, měl strach, aby nezačala pálit a mordovat i křesťany.

Mnoho flagelantů bylo té noci pobito, mnoha se podařilo utéct, ale do rána nezůstal ve městě ani jediný. Židovské Město si mohlo oddychnout. Všichni v Židovském Městě ale dobře věděli, že kdyby se židovští řezníci nepostavili vraždící lůze a nezastavili ji vlastními těly, křesťanští pánové by určitě tolik nespěchali vyplnit královy příkazy.

„Kdo nás zachránil?“ ptali se lidé. „Kdo vyburcoval košeráky k obraně? Kdo pomohl obci i lidu v nejtěžší chvíli?“

Stejné otázky si kladli i představení židovské obce. Vyptávali se sousedů, promluvili s košeráky a za chvíli už všichni věděli, kdo vedl řezníky do boje. Když celá židovská obec děkovala Hospodinovi za záchranu, seděl už Áron na čestném sedadle v synagoze.

Sám král Vladislav milostivě přijal zástupce židovské obce, statečné řezníky a především Árona. Osobně mu poděkoval, ocenil jeho zásluhy celým měšcem zlaťáků. Navíc jako známku své zvláštní přízně dovolil košerákům užívat znak s českým dvouocasým lvem. Židovské Město nadále smělo v noci zajišťovat své bezpečí pevnými zamčenými branami, aby se zabránilo podobným loupeživým přepadům.

A jak to dopadlo s Áronovou láskou? Který otec by odepřel provdat dceru za mladíka tak statečného, bohatého a navíc obdařeného přízní samotného krále?

Za pár týdnů se v Židovském Městě konala slavná svatba. Paní Elke přiváděla pod svatební baldachýn svou krásnou dceru Sáru, aby se stala manželkou Áronovou. Bohatý kupec Löb tomu s úsměvem přihlížel, radovala se i ženichova matka, ale nejšťastnější byli Áron se Sárou.

Mladému páru štěstí vydrželo. Manželé žili do konce života spokojeně a v dostatku, ale nikdy nepřestali děkovat Hospodinovi za pomoc a vedli k tomu i své děti.

Kočičí vděčnost

Kdysi dávno bydlel v úzkých uličkách Židovského Města starý Heršl se svou ženou Kele. Už třicet let žili společně v míru a lásce v tmavé světničce starého, ke straně nakloněného domu, i když do jejich jediného okna jen zřídka zabloudily sluneční paprsky.

V malé světnici nikdy nevládl blahobyt, Heršl s Kele občas mívali hlad, ale nikdy nepřestali být laskaví a vlídní ke všem okolo. Podomní obchodníček Heršl vydělal za celý týden sotva pár grošů, jeho hubený výdělek stěží stačil na důstojnou oslavu šábesu, trochu peněz dokázala opatřit i Kele, která chodila bohatším sousedkám pomáhat s prádlem, ale jak je stáří tisklo k zemi, protloukali se stále obtížněji.

Staří manželé žili sami, kdysi dávno měli dva syny, ale oba jim v jednom jediném strašném týdnu zemřeli na mor, který tehdy v Praze zabíjel především ty nejmenší. Další dítě už jim Hospodin nedaroval, přesto Heršl s Kele nezatrpkli a dál chválili boží jméno a ctili jeho zákony.

Jen občas si Heršl povzdechl, to když mu přišel na mysl dávný sen. Vždycky toužil po Jeruzalému, chtěl se nadechnou svatého vonného vzduchu země zaslíbené, ale dobře věděl, jak bláhová je to představa pro starého chudého pražského Žida.

Jednoho letního podvečera seděl Heršl u otevřeného okna a pokojně se rozhlížel tichou uličkou, zatímco jeho žena připravovala chudé večerní jídlo. Najednou stařík zaslechl hlasité žalostné mňoukání. Kolem zdi sousedního domu se těžce plížila velká černá kočka s břichem plným koťat, která každou chvílí musela přivést na svět.

„Ty chudero malá,“ politoval stařec kočku, „máš trápení a nevíš, kam by ses poděla?“

Zvedl se ze stoličky, seběhl úzké tmavé schody jako za mlada a v zápětí se už s kočkou v náručí vracel do světnice.

„Za chvíli se okotí,“ volal na manželku, „dej jí, Kele, trochu slámy do naší bedničky s uhlím, ať má při té těžké chvilce trošku pohodlí.“

„Ty jsi starý blázen,“ pokyvovala shovívavě bělovlasou hlavou Kele, ale ochotně splnila manželovo přání. „Ještěže u nás nežijí lvi, to by sis domů určitě nějakého taky přivedl.“

Kočka se dala ochotně uložit na vrstvu slámy do bedničky plné uhlí, vděčně se na oba staříky zadívala svýma jasně zelenýma očima a po chvíli přivedla na svět čtyři koťata.

Přes svou bídu se Heršl s Kele ze svého nenadálého hosta radovali. Kočka dostávala denně misku plnou mléka a laskavá péče jí i jejímu potomstvu prospívala. Jak koťata rostla, byla kočka čím dál neklidnější, až jednoho časného rána našel Heršl její bedničku prázdnou. Kočka i s koťaty odešla z chudé světnice do velkého světa.

S povzdechem se Heršl sklonil k bedničce, aby po nevděčné návštěvě uklidil. Vyhodil ušpiněnou slámu, pak ale strnul a nevěřil vlastním očím.

„Kele, pojď sem!“ zavolal na manželku.

„Copak se děje, proč mě nenecháš dospat, hoří?“ zabroukala Kele z postele, ale pak stejně vstala a šla se podívat, nač její muž tak zírá. Nahnula se nad kočičí ložnici a ztuhla překvapením, kousky uhlí v bedničce se pod slámou proměnily v ryzí zlato.

„To se nám odvděčila ta černá kočka,“ zašeptala, jako by hlasitým zvukem mohla nenadálé bohatství vyplašit.

Heršl se rozběhl k oknu, rozhlížel se na všechny strany, jestli neuvidí černou kočku, která jim darovala takové bohatství, ale nikoho nezahlédl. Kočka zmizela, ani poděkovat jí nemohli.

Začali vděčně užívat nenadálého bohatství. Koupili dům, ve kterém měli celý život pronajatou jedinou světničku. Mohli si koupit i mnohem větší dům, postavený na lepším místě blíž synagogy, ale Heršl nechtěl. Jak by je na neznámém místě našla velká kočka se zelenýma očima?

Kele už nechodila prát cizí prádlo, stejně jako Heršl nemusel s ubohým rancem za obchody. Šábes v jejich novém příbytku voněl dobrými jídly, oba stařečci chodili hezky teple oblečení. Jen z okna se Heršl dívával každý večer stejně jako dřív, co kdyby uviděl na ulici velkou černou kočku?

Kočičího zlata měli dost a dost na celý zbytek života, i kdyby žili do sta let. Heršl i Kele zůstali ve svém bohatství stejně laskaví jako za dnů chudoby. Pomáhali potřebným, stařenka přidávala chudým nevěstám na věno, Heršl daroval mnoho peněz na dostavbu Staronové synagogy. Všechna přání si mohli splnit, jen to Heršlovo veliké přání uvidět Jeruzalém zůstávalo nesplnitelné. Peníze na dalekou cestu by sice měl, ale zdraví už mu dávno nesloužilo. I kdyby se to odhodlal riskovat, jak by mohl opustit svou věrnou Kele a odjet zemřít daleko od ní?

Roky plynuly šťastně, ale neúprosně. Pětkrát už ustoupily jarní deště teplým letním podvečerům, které Heršl trávíval u otevřeného okna, aby náhodou nepřehlídl velkou černou kočku se zelenýma očima.

Kočka nepřišla, ale jeho milovaná Kele začala slábnout. Nic ji nebolelo, nic ji netrápilo, ale sil jí rychle ubývalo, jak na ni doléhalo stáří a léta těžké práce. Pak jednoho rána nedokázala vstát z postele, za pár dní se už smutný Heršl modlil nad jejím hrobem.

Bělovlasý stařík zůstal na světě sám. Zlata měl ještě spoustu, jen blízkého člověka žádného. Starší obce ho navštěvovali v jeho domě, sousedky se o něj dobře staraly, ale žádná nevařila tak, jako to uměla jeho milovaná Kele. Heršl ji oplakával celou duší, často teď i za bílého dne snil u otevřeného okna svůj sen o Jeruzalému. Jak rád by zemřel právě tam, aby byl pohřben v jeho svaté půdě.

Uplynul už celý rok od smrti Kele, když jednoho dne seděl Heršl zase u svého okna a díval se ven. Najednou vyskočil jako mladík. Na stejném místě jako před lety stála u zdi protějšího domu známá černá kočka, svýma zelenýma očima se mu dívala přímo do tváře. Heršl by přísahal, že mu zamňoukala na pozdrav.

Stařeček se snažil rychle sejít se schodů, bál se, aby mu kočka nezmizela. Zelenooká kočka na něj ale čekala, Heršl ji pohladil šeptem jí děkoval, povídal jí o všem dobrém, co on i Kele její zásluhou prožili. Svěřil se jí i se svou ztrátou, kočka žalostně zamňoukala, jako by starci rozuměla.

Heršl se pokusil kočku zvednout jako tenkrát, když potřebovala pomoci, ale obratné zvíře se snadno vyhnulo jeho rukám.

„Ty nechceš jít ke mně?“ podivil se stařík, ale kočka se na něj jen vyčkávavě dívala. „Tak copak bys chtěla?“

Kočka udělala pár opatrných pomalých krůčků ke konci uličky, znovu se zastavila, otočila na starce hlavu se zářícíma zelenýma očima a vyzývavě se na něj zadívala.

„Mám jít za tebou?“ zeptal se Heršl.

Kočka se spokojeně protáhla a pak se pomalu, aby jí stařík stačil, vydala na cestu. Vedla starce celým Židovským Městem až ke Staronové synagoze. Tam se na něj znovu podívala a protáhla se nedovřenými vraty dovnitř.

„Počkej přece, malá,“ zavolal na ni polekaný stařík, „sem přece kočky nesmějí.“

Kočka se o jeho volání nestarala, a tak Heršl musel za ní. Dostal se dovnitř právě včas, aby viděl, jak kočka zamířila dolů do sklepení. Ustaraný Heršl ji následoval, jak dokázal nejrychleji.

„Počkej, vrať se,“ volal, „vždyť se ti dole něco stane.“

Kočka nešla rychle, ale stále si snadno zachovávala náskok před bělovlasým starcem. Vedla ho do úzkého klenutého sklepení, o jehož existenci neměl Heršl ani ponětí. Dokonce nikoho neslyšel o tak rozlehlých sklepích pod synagogou ani vyprávět.

Šli podzemím dlouho, Heršl se už dávno cítil k smrti unavený, ale oba konce chodby se ztrácely ve tmě, jen kolem kočky jako by se vznášela lehká záře, a tak musel stařík zvíře následovat stále dál. Necítil přitom strach, opravdu důvěřoval zvířeti, které mu už jednou tolik pomohlo, žádné pochyby si nepřipouštěl.

Najednou ucítil v podzemí první závan svěžího vzduchu, s novou silou vyrazil za kočkou. Zvíře ho skutečně za pár chvil přivedlo k velkým zavřeným dveřím. Heršl vzal za kliku, sluneční světlo ho rázem oslnilo, ucítil ještě, jak se mu kočka otírá o nohy, ale než si jeho staré oči zvykly na sluneční záři, ztratilo se zvíře kdovíkde.

Udiveně se Heršl rozhlížel kolem sebe, stál uprostřed úplně neznámého města, kolem něj proudily davy lidí oblečených jinak než doma. Z modré oblohy zářilo jasné slunce, vzduch plnily neznámé vůně.

Unavený stařík si musel na chvíli sednout, aby ulevil bolavým nohám. Za chvíli jej ale zvědavost přinutila vstát. Šel se zeptat jednoho z přívětivě a důvěryhodně vyhlížejících místních lidí, kde je.

„Vy opravdu nevíte, kde jste, starý pane?“ podivil se chodec.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Heršl. „Ještě před pár hodinami jsem byl v Praze, kočka mě vedla sklepením Staronové synagogy a teď jsem najednou tady.

„Tohle je Jeruzalém, starý pane.“

„Jeruzalém?!“ vykřikl Heršl nevěřícně. „Jak by něco takového bylo možné?“

„To netuším, ale zavedu vás k jednomu z moudrých rabínů, třeba tu záhadu vyřeší on.“

Neznámý muž skutečně dovedl Heršla k rabínovi. Ten vyslechl pozorně jeho příběh, pak staříka dobře pohostil. Potvrdil mu, že velké město kolem něj je opravdu Jeruzalém. Když jeho podivný návštěvník zjistil, že má v kapse stále velký váček plný zlaťáků, pomohl mu rabín najít i bydlení u poctivých lidí, aby si měl po své dlouhé cestě kde odpočinout.

Zatímco se Heršl obdivoval prastarému městu, rabín hledal a nalezl odpověď v moudrých knihách. Staronová synagoga má základy vystavěné z kamenů, které do Prahy právě z Jeruzaléma přenesli sami andělé, jejím sklepením se skutečně dá z Prahy projít až sem, ale jen málokomu se to kdy podařilo.

Heršl dožil zbytek svého života v Jeruzalémě, v jeho posvátné půdě ho i pohřbili, tak jak si vždycky přál, ale ani na smrtelném loži nezapomněl s vděčností pomyslet na kočku, která mu za drobnou službu vyplnila hned dvě velká přání.

Čtyři slova

S těžkým srdcem svolával parnas k poradě starší židovské obce v létě roku třináct set devadesát čtyři. Málokdy hrozila celé obci taková křivda a bezpráví jako právě onoho roku. Král Václav IV., ačkoliv měl být přirozeným ochráncem všech svých poddaných, se k pražským Židům choval jako strašlivý tyran. Nyní jim hrozil novou hrůzou.

„Dnes mě povolali na radnici Starého Města,“ začal svůj proslov ke shromážděným starším bledý a ustaraný parnas, „aby mi oznámili králův rozkaz. Pražští Židé mají během osmi dnů zaplatit královské pokladně dvacet tisíc zlatých, jinak nás stihnou nejpřísnější tresty a vydrancování majetku.“

„Nemožné!“ vykřikl bohatý kupec Jákob. „Nemáme tolik peněz, vždyť nás král předloni ožebračil svým výnosem, kterým dovolil křesťanům vyplatit se ze všech dluhů u nás za dvacet procent dlužné částky složené v královské pokladně. Všichni jsme utrpěli strašlivé ztráty.“

„Ani kdyby se tak nestalo, nemohli bychom do osmi dnů složit dvacet tisíc,“ děsil se nestvůrné velikosti té částky Lébl, další zámožný člen obce. „Vždyť za dvacet tisíc ve zlatě by se dalo koupit celé knížectví.“

„Přece se o to musíme alespoň pokusit,“ promluvil tiše parnas, „nebo jste snad zapomněli, jak drancovala Židovské Město lůza před pěti lety?“

Všichni se odmlčeli, nikdo nemohl zapomenout na ty strašlivé chvíle. Krví a touhou po kořisti rozvášněný dav vyplenil tenkrát celé Židovské Město.

Staří, nemocní, ženy a děti utekli v ten hrozný den do Staronové synagogy a svěřili se pod její ochranu. Posvátné prastaré prostory ale vraždící lůzu nezastavily, čistá krev nevinných obětí postříkala vysoko tmavé stěny synagogy, židovská krev tekla ulicemi, všechny domy byly vyloupeny, mnoho z nich lehlo popelem.

Jen málo obyvatel Židovského Města zkázu přežilo a teď se má zopakovat?

Jeden po druhém předstupovali otcové rodin před parnase a pod slavnostním podáním ruky mu prozrazovali výšku veškeré své hotovosti.

Nikdo by se v takové chvíli neodvážil lhát, nebezpečí bylo příliš veliké, ale dokázali by dát dohromady sotva čtvrtinu požadované částky, i kdyby prodali šperky svých žen a drahocennosti ze všech synagog.

„Musíme promluvit se samotným králem,“ navrhl Lébl, „snad pochopí, že tolik peněz opravdu nemáme.“

„A kdo s ním může promluvit?“ zasmušil se parnas. „Copak jsi zapomněl, že žádný Žid nesmí pod trestem smrti vstoupit na Pražský hrad?“

„I kdyby se tam někdo z nás dostal, jak dlouho by přežil před vládcem, který dal svými divokými psy rozsápat vlastní choť?“ doplnil parnase Jákob.

„Já s ním promluvím,“ pronesl náhle pevně něčí hlas. Všichni se otočili, aby se podívali, kdo tak odvážně promluvil. Ve spodní části síně stál skromně rabín Schmuel, chudý, ale nesmírně vzdělaný muž.

Všichni shromáždění si pátravě prohlíželi jeho vysokou kostnatou postavu, oděnou do nepříliš bohatého šatu, zkoumali ostře řezanou tvář s laskavýma očima a ústy učence. Všichni znali jeho znamenitou pověst usmiřovatele. Už mnohokrát se Schmuelovi podařilo smířit znepřátelené strany svým řečnickým uměním.

Svou znalostí lidí tak mnohokrát zabránil ztrátám na majetku, či dokonce krveprolití. Jen odměnu tenhle poctivý a čestný Žid za své neocenitelné služby nikdy nevzal, ačkoliv jeho rodina žila na hranici nouze. Schmuel sám byl mnohem lepší učenec a řečník než obchodník.

„Já s ním promluvím,“ zopakoval. „Nemohu vám slíbit, že se mi podaří něco na tom strašlivém rozhodnutí změnit, ale přesto s králem promluvím.“

„Ničeho nedosáhneš, jen zbytečně obětuješ vlastní život,“ soudili mnozí, ale ostatním zaplanula v očích naděje.

„Co je můj život proti životům všech Židů v ghettu?! Bůh otců nedopustí takovou křivdu, jen vás prosím, kdybych při svém poslání přišel o život, neopusťte mé děti.“

S touto prosbou Žid Schmuel shromáždění opustil. Nikomu neprozradil, jak chce krále přesvědčit, aby od svého záměru upustil, dost možná, že to v tu chvíli ještě sám nevěděl. V zamyšlení dorazil domů, objal ženu, políbil děti a pak jim prozradil, do jakého nebezpečí se pouští.

Marně ho žena i děti prosily, aby si to rozmyslel a nevrhal se do jisté záhuby. Marně plakaly a naříkaly, aby je nenechával na světě samotné a nezahazoval zbytečně svůj život. Rabín Schmuel se s nimi rozloučil a zavřel se do klidu své pracovny, aby přemýšlel o nesplnitelném úkolu. Celou noc se modlil, volal na pomoc Hospodina. Pán zástupů ho vyslyšel, ráno měl Schmuel plán hotový.

Jen dva lidé mohli kdykoli přijít ke králi, jen dva urozené šlechtice Václav IV. kdykoliv vyslechl a jeden z nich dlužil Schmuelovi službu. Tudy chtěl rabín Schmuel začít se svým nelehkým úkolem.

S těžkým srdcem, ale s pevnou vírou v boha otců vyšel bez ohlédnutí z Židovského Města a zamířil k malostranským palácům, aby se dal ohlásit u korunního kancléře, pana Pankráce z Hradce.

Bez potíží se Schmuel dostal až panu Pankrácovi. Služebnictvo ho znalo, ohlásilo ho jako každou jinou návštěvu, ani starý štíhlý šlechtic nenechal chudě oblečeného Žida čekat v předpokoji příliš dlouho, ačkoliv to bylo proti tehdejším zvykům. Šlechta ráda dokazovala Židům svou nadřazenost nekonečným čekáním.

Rabín Schmuel svým včasným zásahem urozeného kancléře před nedávnem zachránil před značnou finanční ztrátou, od té doby mu byl pan Pankrác ochoten naslouchat kdykoli. To ovšem netušil, jaké přání jeho neobvyklý návštěvník vysloví.

„Ty jsi ztratil rozum, Schmueli!“ vyskočil ohromený šlechtic z křesla, když uslyšel, co po něm návštěvník chce. „Já tě přece nemůžu přivést na Pražský hrad a nechat tě mluvit s králem. Židé tam vůbec nesmí vstoupit, čekala by tě okamžitá smrt. Slíbil jsem ti sice službu na oplátku, ale tohle by tě stálo krk, dříve než bys krále jenom zahlédl.“

„Váš kočár přece, pane, stráže určitě neprohledávají,“ namítal Schmuel tichým pokorným hlasem. „A já chci říci králi jen čtyři slova!“

Velmož se zamyslel, Pankrác z Hradce už žil na světě dlouho, naučil se vážit si schopných čestných lidí a takovým člověkem rozhodně Schmuel byl. Urozený pán navíc jen nerad odmítal službu někomu, komu se cítil zavázán, uráželo to jeho hrdost.

„Dobrá,“ přikývl po chvíli vážně, „zařídím, Schmueli, abys mohl králi říct čtyři slova. Opravdu jen čtyři slova! Nejspíš tě to i tak bude stát krk, v tom ti už nepomohu, ale tvé přání splním, promluvíš s králem.“

„Děkuji ti, pane.“

„Neděkuj, Schmueli. Král je nezvladatelný, často má záchvaty vzteku, v nich je schopen poštvat své dva obrovské psy na každého. Ani já nejsem bezpečný před jeho šíleným hněvem, vždyť nechal psy roztrhat vlastní manželku. Kdybys chtěl s králem mluvit o nové židovské dani, nepomohl bych ti, protože to král výslovně zakázal, ale čtyři slova? To je jen žert, to pro tebe udělám, aniž by mě tvá smrt strhla s sebou. Ale, prosím tě, uvaž ještě jednou, rozmyslel sis to dobře? Má smysl zemřít pro předem ztracenou věc?“

„Musím se pokusit přesvědčit krále, pane. Má smrt proti tomu mnoho neznamená, ale vděčnost, kterou cítím za tvou pomoc, je nepopsatelná.“

Velmož pochopil, že Schmuelovo odhodlání ničím nezviklá, tak dal zapřáhnou krytý kočár a v něm proti všem zvyklostem usadil Žida k sobě. Dobře zatáhli záclonky, bez zastavení nebo obtěžování projeli kolem stráží až za brány Pražského hradu. Tam nechal pan z Hradce Schmuela čekat ve svém kočáře, sám se vydal za králem. Ani jemu se nešlo lehce, ale jednou dal své slovo, navíc pouhá čtyři slova může před králem obrátit v žert, dobře věděl, jak probudit královskou zvědavost, pak ať se děje, co bůh bude chtít.

Krále opravdu neobvyklá žádost udivila. Čtyři slova, co to může být? Po chvilce váhání dovolil, aby před něj Žid předstoupil a svá čtyři slova pronesl. Jen čtyři slova, ani jedno navíc. To vyřídil pan z Hradce Schmuelovi, když Žida vedl ke králi chodbami a komnatami Pražského hradu.

Schmuel se v duchu modlil k Hospodinovi, nevšímavě kráčel nádherně vyzdobenými místnostmi, ale ani na okamžik nezaváhal, jeho krok zůstal pevný a srdce odhodlané. Jen v tváři lehce pobledl, když se hluboce, ale mlčky ukláněl před králem.

„Tak mluv, drzý Žide,“ přivítal ho Václav posměšně. „Prones svá čtyři slova, ať se můžu rozhodnout, co s tebou udělám!“

Rabín Schmuel se narovnal a pak zakřičel králi do tváře. „Vejaumer Adonaj el Soton.“

„Co to znamená?“ zatřásl král zmateně hlavou.

Žid si mlčky ukázal na ústa.

„Tak mluv přece, poroučím ti to!“ křikl král.

„To je hebrejsky, vaše Veličenstvo, v překladu by to znělo:“ pronesl Schmuel, když mu král dovolil promluvit, „Tak mluvil Věčný k Satanovi. A co to znamená? I bůh, pane, promluvil se svým zavrženým služebníkem, s tvorem nejvíce hodným opovržení a vy, pane, jste králem i císařem, přesto nechcete ani vyslechnout hlas části svých věrných poddaných!“

Král se zadíval na stojícího Žida, v obličeji měl směs pobavení, vzteku i zájmu. Pán z Hradce, který stál opodál a pozorně rozhovoru naslouchal, cítil, jak se mu svírá hrdlo. Nešlo mu sice o život, jako tomu pyšnému Židovi před králem, ale stejně se mu napětím úžil dech.

Král mohl každou chvíli vybuchnout a záchvaty jeho vzteku byly hrozné.

V králi tentokrát nad hněvem zvítězila jeho láska ke spravedlnosti. „Máš pravdu, Žide, vyslechnu tě,“ prohlásil skoro klidně.

V tu chvíli nalezl Schmuel pomoc Hospodinovu, jímavými slovy vylíčil králi utrpení i současnou bídu panující v Židovském Městě, prosil o pomoc, odpuštění nesplnitelné berně i ochranu proti zlovůli.

Král pozorně poslouchal, nepochyboval, že situace pražských Židů je přesně taková, jak mu ji tenhle odvážlivec popisuje, proč jinak by riskoval vlastní život?

„Dobrá,“ pronesl po chvíli vážně, „pro tentokrát vám kontribuci odpustím. Budu si muset naplnit pokladnu jinde, kde, to vymyslí můj kancléř,“ ušklíbl se na pana z Hradce.

Schmuel naplněn vděčností padl na kolena, ale král s ním ještě neskončil.

„Jsi stejně drzý jako odvážný, Žide, náleží ti odměna za obojí. Jak se jmenuješ?“

„Jsem Schmuel, pane, ale nepotřebuju žádnou odměnu. Úspěch mého poslání je odměnou sám o sobě.“

„Nehádej se se svým panovníkem, Schmueli,“ napomenul ho král, ale v jeho hlasu znělo stále spíše pobavení než zloba. „Jmenuji tě svým dvorním Židem, smíš volně vstoupit do každého královského hradu nebo zámku a požádat o rozhovor se mnou. Chci vědět, co se v Židovském Městě děje, budu ti naslouchat i nadále, ale mám pro tebe ještě jeden dar. Za tvou drzost ti daruji příjmení Satan, to už navždy budeš používat ty i tví potomci. Zastav se zase někdy u mě Schmueli Satane.“

Radostně se vrátil Žid Schmuel do zachráněného Židovského Města, slavně tam byl přijat. Své příjmení nosil hrdě on a po něm i jeho děti celých tři sta let. Pak rodina vymřela, ale sláva a zásluhy odvážného muže lety nevybledly.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Jak dostalo pražské Židovské Město pevné brány

Kočičí vděčnost

Čtyři slova