STŘÍPKY ZE ŽIVOTA

SVĚTOVÝCH

MUZIKANTŮ

(ukážka)

Jan Šula

Ústí nad Orlicí 2014

Jan Šula

Střípky ze života světových muzikantů

Ilustrace: Radek Steska

Vydal OFTIS Ústí nad Orlicí

Vydání: první

Rok: 2014

© Jan Šula, 2014

© Radek Steska (Illustrations), 2014

ISBN 978-80-7405-244-6

„Konat dobro, kde se dá,

svobodu milovat nade všecko,

pravdu nikdy – dokonce ani před trůnem – nezradit!“

Ludwig van Beethoven

Ludwig van Beethoven

Na úvod …

V únoru 2010 vydalo nakladatelství a vydavatelství Oftis knížku pod názvem Letem českým muzikantským světem. Společně se zlínským kreslířem a ilustrátorem Radkem Steskou jsme v ní tak trochu po svém představili čtenářům nejznámější české muzikanty – skladatele, zpěváky, instrumentální sólisty, dirigenty a hudební pedagogy. Co znamenalo ono „tak trochu po svém“?

Vědecké články, publikace, studie a monografie jsme ponechali jiným, nepochybně povolanějším. Zvolili jsme jinou cestu. Převážila snaha přiblížit život a dílo uvedených muzikantů populární, nenáročnou, čtivou a hravou formou, aby se tak dostaly do povědomí co nejširší laické hudební veřejnosti. Radek Steska tuto vizi svými ilustracemi v podobě kreslených vtipů a karikatur na téma svět hudby, muzikantů, orchestru a hudebních nástrojů originálním způsobem podpořil a zvýraznil.

Zájem čtenářů, pochvalné reference bezprostředního okolí i překvapivý počet prodaných výtisků předčily naše očekávání. Rozhodli jsme se proto znovu vstoupit na tenký led a pomyslný kruh tak uzavřít. K dílku představujícímu životní osudy českých muzikantů připojujeme teď jeho volné pokračování, které podobným způsobem – populárně naučnou formou – představuje čtenářům tentokrát nejvýznamnější hudebníky světové.

Výsledek našeho snažení Vám teď trochu rozechvělí předkládáme. Pokud jej přijmete s podobně příznivým ohlasem jako knihu předcházející, budeme vědět, že naše úsilí nebylo zbytečné a marné.

Stránky přibližující „střípky“ ze života velkých světových muzikantů na Vás již netrpělivě čekají. Snad se i tentokrát dočkají Vašeho příznivého přijetí.

JAN ŠULA

Koho jednotlivé symboly představují:

skladatel:

dirigent:

instrumentální sólista:

zpěvák, zpěvačka:

hudební pedagog:

Jean Baptiste Lully

1632–1687

Jako reprezentanta francouzské barokní hudby zařadíme do naší knížky Jeana Baptista Lullyho. Je to samozřejmě věc subjektivního pohledu. Stejně tak by zde mohli mít své oprávněné místo například Jean Philippe Rameau, Marc Antoine Charpentier nebo Francois Couperin. Francouzští barokní skladatelé se ve své době ve srovnání s tvrdou zahraniční konkurencí rozhodně neztratili a dodnes má jejich tvorba náležitý lesk a zvuk.

I když… V případě Jeana Baptista Lullyho bychom s tou francouzskou chválou měli být setsakramentsky opatrní. Mám totiž pro vás jedno malé překvapeníčko. Představte si, Lully vlastně ani Francouz nebyl. Narodil se v listopadu 1632 jako Giovanni Battista Lulli v italské renesanční perle Florencii. Takže, světe zboř se, Ital jako poleno! Lully nebyl ovšem zdaleka první ani poslední, kdo většinu svého produktivního života strávil v jiné zemi, přijal její občanství a plně se tam naturalizoval. Bodejť by také ne, když mu jeho nová vlast umožnila tak závratnou hudební kariéru. Stát se dvorním skladatelem, tajemníkem a kapelníkem všemocného krále Slunce, Ludvíka XIV., to se nepoštěstí jen tak nějakému jelimánkovi. Lullyho opery a balety si rozmařilý a ješitný monarcha nemohl vynachválit, a tak není divu, že se stejně tak rozmařilý a ješitný Lully pod tíhou naditých měšců doslova prohýbal. Jeho jmění bylo na tu dobu mezi „komedianty“ naprosto nevídané! Ještě se k tomu dostaneme. Teď zase rychle na začátek.

Ve Francii se Jean Baptiste Lully (to ještě jako Giovanni Battista Lulli) objevil někdy kolem roku 1644. Doputoval tam z rodné Florencie. Blýskavé jiskřičky, nebývalá dravost, ctižádost, temperament a touha něco dokázat dvanáctiletému klukovi doslova koukaly z očí. Bylo jasné, že tenhle človíček se v cizí zemi dozajista neztratí. Toužil po hudební kariéře, po večerech a nocích snil o tom, že se jednou stane nejlepším houslistou i nejlepším skladatelem. Protože věděl, že štěstí samo do klína nepadá, začal své plány bez prodlení uskutečňovat. První mety docílil po několika letech tvrdé, úmorné dřiny. Nebylo ve Francii lepšího houslisty nad Jeana Baptista Lullyho.

Jen on ale věděl, že jeho mise tím zdaleka nekončí. Dráhu „pouhého“ koncertního houslisty – byť široko daleko nejlepšího – Lully za svou životní prioritu rozhodně nepovažoval. Uhranula jej opera a balet. Pod vedením zkušených pedagogů, opravdových znalců těchto hudebně dramatických forem, se se svou typickou buldočí povahou zakousl do studia kompozice. Nespěchal. Postupoval krok za krokem. Moc dobře totiž věděl, že k naplnění velkých činů patří kromě talentu i nezbytná průprava, trpělivost a pokora. Prozatím se věnuje komponování nejrůznějších žalmů a kantát, v jeho skladatelském rejstříku nechybí ani na tu dobu grandiózní symfonie.

Velká chvíle Jeana Baptista Lullyho přichází roku 1672. Čtyřicetiletý zralý muž uvádí toho roku svou první operu. Od té doby až do své smrti komponuje se železnou pravidelností rok co rok jednu novou operu. S prozíravostí sobě vlastní Lully zároveň vytušil, že úspěch každé z nich nezaručuje jen hudba samotná, byť jakkoli originální a geniální. Příznivé přijetí opery je podmíněno dokonalou symbiózou hudby i textu. Vynikajícího libretistu aby tak špendlíčkem hledal a zlatem vyvážil! V duchu této filozofie neváhal proto Lully svého dvorního libretistu Philippa Quinaulta platit doslova královsky, protože mu v makovici došlo, že tato investice se jemu samotnému prostřednictvím vlastních honorářů mnohonásobně vrátí. Inu, byl to fištrón i liška mazaná dohromady.

Fantastický úspěch Lullyho oper a baletů nemohl přirozeně uniknout pozornosti krále Ludvíka XIV. K lesku jeho dvora, na němž si tolik zakládal, Lully a jeho hudba padli jako ulité. Někoho takového Ludvík zrovna potřeboval. Abychom byli ale spravedliví, ti dva se potřebovali navzájem. Ani jeden na oboustranné spolupráci netratil. Lully svými operami a balety důstojně reprezentoval královské dvorní divadlo, Ludvík jej za to více než štědře platil. Co víc si oba mohli přát.

Výlučné postavení na královském dvoře a téměř bezmezná králova přízeň utvrzovaly Lullyho v pocitu vlastní neomylnosti a dokonalosti. Ke svému okolí a spolupracovníkům se choval povýšeně a arogantně, s oblibou je častoval jistou dávkou ironie a sarkasmu. Když k tomu připočteme i jeho divokou, nespoutanou a temperamentní povahu, obrovský majetek, který během let služby na královském dvoře nashromáždil, nemůžeme se divit, že závist vůči jeho osobě doslova vzkvétala, zatímco opravdových, upřímných přátel nespočítal ani na prstech jedné ruky. Přiřadit bychom k nim mohli snad jen jistého Jeana Baptista Poquelina. Že vám toto jméno vůbec nic neříká? Ale určitě ano. Neskrývá se pod ním nikdo jiný než slavný Moliere. Oba umělci často spolupracovali na divadelních představeních i na Lullyho proslulých baletech.

To není libreto, ale librepto.

Jednou však Lully se svou přehnanou sebejistotou pořádně šlápnul vedle. Zadělal si na nepříjemný průšvih. To už byl několik let ženatý. S bezvýznamnou „maličkostí“, že je dobré a slušné zachovávat manželskou věrnost, si nikdy těžkou hlavu nedělal. To by nebylo ještě to nejhorší. Pravý skandál ale nastal v okamžiku, když se po Paříži provalila zpráva, že Lully udržuje milenecký poměr s určitým mladíkem, pážetem na královském dvoře. Tehdy se král Slunce rozpálil tak, že opravdové erupce na slunci jsou proti tomu bezvýznamnou epizodou. Homosexualita se totiž v té době ve Francii nekompromisně trestala smrtí. Babo raď, jak z té šlamastyky ven? Král o svého dvorního skladatele a kapelníka nehodlal za žádnou cenu přijít, současně dobře věděl, že sám má v určitém slova smyslu máslo na hlavě. I jeho bratr, princ Filip Orleánský, udržoval totiž homosexuální vztahy. Konečné řešení nenadálé aféry bylo vskutku „šalamounské“. Vše se rychle a potichoučku zametlo pod koberec (tak různým ututlaným aférám říkají dnes naši vrcholní politici) a aby byl náš výstředník alespoň trošičku „potrestán“, Ludvík ani jednou nenavštívil představení jeho nejnovější opery Armida. Ostatně, trest měl opravdu náležitý účinek. Královu absenci v divadle rozdýchával ješitný Lully hodně dlouho a rovněž si v plné míře uvědomil, že nechybělo moc, aby jeho oslnivá kariéra na královském dvoře s ostudou skončila.

Jaký je tedy zásadní význam Jeana Baptista Lullyho pro vývoj francouzské barokní hudby? Především je tvůrcem francouzské národní opery. Udělal pro ni to nejlepší, co mohl. Přestože byl původem Ital, nesnažil se francouzskou hudbu – především operu – v žádném případě „poitalšťovat“. Ze své původní vlasti přebíral jen to, co současně vyhovovalo i duchu jeho adoptivní vlasti – Francii.

Ve svých operách důsledně zavádí ouverturu, vyvaroval se používání nadbytečných koloratur, pevnou součástí jeho operních děl jsou také časté sborové a baletní scény. Na svou dobu využíval poměrně početného orchestrálního aparátu – kromě všech smyčcových nástrojů zvýrazňoval barvu orchestru i všemi tehdy dostupnými nástroji dechovými. Z bicích nástrojů si oblíbil zejména tympány.

Závěr skladatelova života byl svým způsobem opravdu originální a zároveň i dost smutný. Lully se stal vlastně obětí svého povolání. Právnickou hantýrkou můžeme jeho skon kvalifikovat jako pracovní úraz s následkem smrti. Co se tedy stalo? Při jednom z koncertů pořádaných na počest králova uzdravení se Lully nešťastnou náhodou prudce udeřil do nohy holí, kterou udával orchestru tempo. Zdálo se, že kromě momentální palčivé bolesti se vlastně vůbec nic závažného nestalo. Zdání však mnohdy klame. Po několika dnech se noha zanítila, do rány se dostala sněť, na jejíž následky Jean Baptiste Lully v březnu roku 1687 ve věku pouhých čtyřiapadesáti let umírá. Antibiotika tenkrát holt neexistovala, a tak měl Lully v tomto směru doslova nehoráznou smůlu.

Tak vidíte. Ani hvězdná kariéra chudičkého chlapce z Florencie, ani pohádkové bohatství, ani nebývalá přízeň samotného krále, ani neskutečná sláva a popularita mezi obyčejnými posluchači, ani užívání si života plnými doušky nezabrání někdy nečekanému a podivnému konci jednoho lidského života. Snad to tak měl Lully napsáno ve hvězdách. Pokud tomu tak bylo, musel mít také ve hvězdách napsáno, že už za jeho života si budou lidé zpívat jeho operní árie na mnoha pařížských ulicích a nárožích. Právě to bývá pro každého umělce ta největší odměna a pocta.

středověk (gotika) | baroko | renesance | romantismus | klasicismus

Antonio Stradivari

1644?–1737

Tento medailonek bude maličko výjimečný. Mám pro vás hádanku. Souhlasíte? Není to ani skladatel, ani hudební interpret, dirigent ani zpěvák, přesto je to velký muzikant a umělec. Musí jím být, protože ten, kdo vyrábí housle, zvláště ty nejlepší, by se bez muzikantského fortele zcela jistě neobešel. Už znáte odpověď na moji hádanku? Lámat hlavu si nemusíte. I kdybyste na ni byli krátcí, řešení jste už zajisté objevili v záhlaví tohoto medailonku. Ano, povídat si budeme o nejlepším a nejznámějším houslaři všech dob – Antoniovi Stradivarim.

Není snad nikdo, kdo by neslyšel o pověstných a svým způsobem i tajemných stradivárkách! Výsostné právo na ně hrát mají jen ti nejlepší houslisté. Nám, obyčejným smrtelníkům, dopřejí spatřit je na vlastní oči, pokochat se jejich lahodným, sametovým tónem, tím to ovšem také končí. Basta fidli.

Vím, o čem mluvím. Měl jsem tu čest doprovázet před nějakým časem jakožto dirigent se symfonickým orchestrem zřejmě nejvýznamnějšího současného českého houslistu. Své velké interpretační umění předvádí právě na stradivárkách. Nemusím snad ani zdůrazňovat, jaký zážitek to pro mě i členy orchestru byl. Když jsem v šatně krátce před začátkem koncertu směrem k onomu umělci nesměle pípnul, zda si tento houslový klenot mohu vzít do rukou, polaskat se s ním či případně vyloudit několik tónů, zdvořile sice, leč dostatečně rozhodně odmítnul. Přestože jsem sám houslista. Připadal jsem si jako pohádková jeskyňka. Jen jedním prstíčkem jsem si sáhnul. I tak to stálo za to.

Housle jako takové jsou skutečný zázrak. Ne nadarmo je společně s varhanami a harfou považujeme za královský nástroj. Když se jich navíc ujme opravdový „fachman“, dokážou jeho prostřednictvím vyzpívat všechny nejskrytější záhyby lidské duše. Pokud je to navíc nástroj z dílny proslulého Antonia Stradivariho, platí toto tvrzení jako žádné jiné.

No nic, asi jsem se trochu zasnil. Řeč má být o houslovém kouzelníkovi Antoniovi Stradivarim. Tak jdeme na to. Lavinou informací o jeho životě vás rozhodně nezahltím. Není totiž z čeho brát. Dvěma zajímavostmi na úvod bych však přece jen posloužit mohl. Zřejmě propast téměř čtyř století je důvodem, proč se hudební historikové stále nedokážou dohodnout, který rok je vlastně rokem Stradivariho narození. Někteří jsou přesvědčeni, že se tak stalo roku 1644, jiní sázejí spíše na rok 1646. Abychom si připadali jako v dokonalé detektivce, zdaleka jisté není ani místo narození. Tady však hudební historikové vzácně táhnou za jeden provaz. Domnívají se, že místem, kde Antonio Stradivari spatřil světlo světa, by mělo být starobylé město Cremona.

Určitě jako ostříži čekáte na další avizovanou zajímavost. Tady je. Jestliže si nejsme jisti rokem Stradivariho narození, datum jeho úmrtí je naprosto zřejmé. Geniální houslař zemřel v prosinci roku 1737. Už tušíte, na co narážím? Stradivari zcela určitě překročil magickou devadesátku. Zajisté uznáte, že vzhledem k necelé polovině 18. století jde o věk více než kmetský. Komu z nás se něco podobného poštěstí?

Ten mladej Stradivari umí nádherný housle.

Pokud se Antonio Stradivari přímo v Cremoně nenarodil, víme naopak zcela bezpečně, že tam žil a pracoval. Co si budeme povídat, město Cremona je pro housle místem přímo zaslíbeným. Právě zde tento obdivuhodný nástroj postupnou přeměnou z tzv. lyry braccio někdy v polovině 16. století vznikl. Ještě před Antoniem Stradivarim působily v Cremoně dva slovutné rody, které položily základy výroby houslí a jež dodnes symbolizují nástroje té nejvýjimečnější kvality. Stačí vyslovit jména Amati a Guarneri a každý milovník houslí jako rys zbystří pozornost. Zejména nástroje z dílny Guarneriových směle konkurují i proslulým stradivárkám a rozeznívat je patří k výsadám těch největších umělců.

Rychle zase zpět k našemu Stradivarimu. Je čas na několik útržků z jeho neobyčejného života. Dvakrát mu osud dopřál onen požehnaný den, kterému říkáváme svatba. Obě manželství byla svým způsobem naplněná a šťastná. Důkazem je i nepatrná skutečnost, že Stradivarimu dopřála kupu devíti dětí. A to ještě jednu dcerku z prvního manželství jako návdavkem vyženil. Dva ze synů pokračovali v otcově řemesle a pracovali v jeho houslařské dílně. Nutno ale objektivně přiznat, že jeho dokonalosti bohužel ani v nejmenším nedocílili. Tedy alespoň v tom směru, pokud kvalitu jejich nástrojů poměřujeme s otcovou genialitou.

Brzy si o Stradivariho šikovnosti, podnikavosti a mistrovství cvrlikali vrabci široko daleko, takže se mu s přibývajícími roky vedlo opravdu dobře. Pořídil si honosný dům na náměstí a protože nemusel řešit běžné existenční svízele, plně se soustředil jen na svou práci. Z jeho dílny vycházely opravdové skvosty. Kromě houslí, jež samozřejmě převládaly, se Stradivari věnoval i výrobě ostatních smyčcových nástrojů. Výjimečné kvalitě jeho výrobků odpovídala samozřejmě i jejich cena. Z Antonia Stradivariho se stává majetný muž. Kdyby tak tušil, jakou hodnotu mají jeho nástroje dnes! Po stránce historické a umělecké mnohdy nevyčíslitelnou, cena těch, které přece jen někdo zakoupil či naopak prodal, se častokrát vyšplhala na mnoho milionů dolarů.

Odhaduje se, že Antonio Stradivari během svého dlouhého života postavil více než tisíc hudebních nástrojů. Asi polovinu z nich tvoří housle, zbytek pak violy, violoncella a kontrabasy, svou pozornost věnoval ale i některým nástrojům strunným. Marná sláva, jméno Stradivari budeme stejně navždy spojovat především s houslemi. Proto je věčná škoda, že většina z nich dnes jako vzácná kuriozita bez užitku „odpočívá“ v trezorech a sejfech zazobaných soukromých sběratelů, kteří si je díky svým finančním možnostem sobecky schraňují jen sami pro sebe. Asi se jimi kochají místo večerníčku. Přitom si ani neuvědomují, kolik radosti by svým ušlechtilým tónem mohly prostřednictvím nejpovolanějších umělců rozdávat posluchačům na celém světě.

Určitě jste zvědaví, kdo z našich houslistů měl to štěstí hrát právě na stradivárky. Abyste nebyli brzo staří, hned vám to prozradím. Na nejvzácnější nástroje z tzv. „zlatého období“ ohraničeného lety 1700–1720 (nazýváme je velkými stradivárkami) hrál třeba Ferdinand Laub, Jan Kubelík (housle Emperor z roku 1715) nebo Váša Příhoda (housle Camposelice-strad z roku 1710). Roku 1960, necelé dva měsíce před svou smrtí, prodal Příhoda tyto drahocenné stradivárky do vlastnictví státu, který je vzápětí zapůjčil Příhodovu důstojnému nástupci – Josefu Sukovi. Jméno současného „majitele“ stradivárek, o němž jsem se zmiňoval hned na začátku medailonku, vám samozřejmě z praktických důvodů – pokud dovolíte – neprozradím. Myslím, že by si to určitě bez svého svolení nepřál.

Pokusme se nyní dešifrovat, v čem tedy spočívá kouzlo a originalita zvuku Stradivariho houslí. Už více než tři sta let si nad tím všichni experti marně lámou hlavu. To víte, že originální tvůrci ze všech oborů lidské činnosti svá tajemství vyzrazují jen velice neradi. Většinou si je s sebou berou i do hrobu. Je všeobecně známo, že zvuk houslí ovlivňují nejvíce dva faktory. Prvním z nich je výběr vhodného dřeva, délka jeho zrání a následně pak mechanická zručnost při jeho opracování. Stradivari volil pro stavbu houslí lehké dřevo a téměř každý z jeho nástrojů je ojedinělý různou tloušťkou jeho desek. Tím si logicky vysvětlujeme Stradivariho výjimečnou schopnost přizpůsobit každý materiál své vnitřní zvukové představě a opracovat jej přesně podle jeho přirozených rezonančních vlastností.

Největší záhadu nenapodobitelného zvuku Stradivariho houslí hledejme však ve složení laku. Zde zřejmě spočívá onen pověstný zakopaný pes. Průměrné housle vhodným lakem povýšíte mezi ty velice dobré, mistrovské housle naopak špatným nalakováním často zcela spolehlivě zatratíte. A Antonio Stradivari to s lakem jak se patří uměl! Zdá se, že jeho chemické složení a způsob jeho vrstvení považoval za svůj dokonalý trumf. Recept na jeho výrobu se však jako s uděláním na konci osmnáctého století ztratil a ani současná věda, byť jakkoli vyspělá, nám jej už zřejmě nikdy neodhalí. To by to museli vzít do rukou koumáci Pat a Mat nebo alespoň „zázrační“ alchymisté z dob císaře Rudolfa II.

Ať tak nebo tak, nepátrejme už po tom. Ponechme stradivárkám kromě jejich nádherného, kouzelného zvuku i trochu toho věčného tajemství. Člověk přece nemusí hned do všeho strkat nos. Spousta jedinečných věcí by v takovém případě přišla o to nejcennější. Že nevíte o co? Přece o tu jedinečnost.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Na úvod …

Jean Baptiste Lully

Antonio Stradivari