Bettina Belitz: Mesačné slzy (ukážka)
Author: Bettina Belitz
Date: 2014-06-05 00:00:00+02:00
Keywords: poviedky; Beletria pre deti a mládež/ Romány; príbehy / edícia Bettina Belitz
Description: Elisabeth prežila krásne leto. Odhalila tajomný svet nočných môr a do jednej z nich sa zamilovala - do Colina. S príchodom jesene však Colin zmizne. Ellie je osamelá a v noci ju mátajú zlé sny, po ktorých sa zobúdza rozrušená. Aby prišla na iné myšlienky, odíde k bratovi do Hamburgu. Paula však vôbec nespoznáva. Je vyčerpaný a uštvaný a zdá sa, že pred ňou niečo tají. Komu môže veriť? Nájde dosť odvahy, aby sa postavila vlastnému strachu? Ellie netuší, že starosť o Paula a láska ku Colinovi ju môžu zraniť hlbšie, ako ten najhorší sen...
Publisher: FRAGMENT
Rights: Copyright © Fragment, 2014

Bettina Belitz: Mesačné slzy

(ukážka)

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke
www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Bettina Belitz: Ukradnuté sny

Bettina Belitz

Bettina Belitz: Mesačné slzy – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Pre S. J., Primus inter Pares.

Pretože kniha musí byť sekerou na zamrznuté more v nás.

(Franz Kafka)

PROLÓG

Som ako more.

Budem sa vznášať nad tebou a zo všetkých strán ťa objímať. Musím len počkať na správny okamih a potom to urobiť, keď budú zničené všetky mosty, po ktorých si kedysi tak bezpečne a sebaisto chodieval.

Uvidíš vo mne svoje blaho, osudu poďakuješ za môj príchod.

Budeš mi povoľný, kedykoľvek ťa budem potrebovať. A to bude často, tak často, až uveríš, že bezo mňa nemôžeš existovať. Pretože ťa živím.

Uvidím ťa skôr, ako ty uvidíš mňa.

Len poď ku mne do sveta vody. Okrem nás tu nikto nie je. Budeme si celkom blízko.

A ani v tvojich najhlbších snoch ťa nikdy nepustím.

ACEDIA

PREDTUCHY

„Tentoraz je to iné.“

Hoci som už hodiny ležala bdelá v posteli a počula každý mamin krok, a už dlho som čakala na túto vetu, úľak mi prešiel do kostí. Srdce sa mi zo sekundy na sekundu rozbehlo ako divé a náhla nevoľnosť sa mi nasťahovala do žalúdka. Na takýto okamih som si pripravila rôzne stratégie, rozumné argumenty, suverénne výrazy tváre. Zažiť to bolo však niečo celkom iné, ako o tom premýšľať.

Meravo som ležala, oči zatvorené. Ocko bol preč. Zmizol. A už pridlho. Niekoľko týždňov – nuž áno, to sa stávalo. Už od Silvestra o ňom nemáme nijaké správy. Jediným záchytným bodom bolo posledné miesto, kde sa zdržiaval. Rím. Údajne Rím.

Rím znel nevinne. Situácia však nebola nevinná. Obidve sme to vedeli. Pretože z Ríma chcel ocko vyraziť na juh, aby ‚sa viac dozvedel o veciach‘. Na juhu žila Tessa. A Tessa bola absolútny opak nevinnosti.

Až do tej búrkou naplnenej noci sa to ani jedna z nás neodvážila vysloviť. Prvé dni po ockovom poslednom telefonáte som na to myslela, ale potom som to zavrhla. Čo by sa zmenilo, keby sme o tom hovorili? Nič. Nemohli sme ho zastihnúť. To, že mamina prerušila mlčanie, mi pripadalo, akoby porušila tajnú dohodu. Cítila som to takmer ako zradu.

„Ellie, viem, že nespíš.“

Podráždene som vyletela. „Doparoma, mami, obidve to predsa poznáme. Občas zmizne. A väčšinou sa vráti práve vtedy, keď to najmenej čakáme. Či vari nie?“

Búrka kmásala roletami a ponad strechu zaslala zlostný vietor. Priamo nad mojou posteľou to v trámoch zahrkotalo. Kovovým zvukom udrel telefónny kábel o komín.

Obidve sme upriamili zrak na strop. Mamina si potichu vzdychla.

„Možno máš pravdu, vždy to tak bolo, ale teraz je po prvý raz tak dlho preč, odkedy...“

„Nie!“ Priložila som si ruky na uši. Vtom som si uvedomila, ako hlúpo a detinsky musím vyzerať. „Nechcem o tom nič počuť,“ dodala som trochu jemnejšie, ale vyhla som sa pohľadu na mamu. Cítila som jej bezradný, spýtavý pohľad. Viem, že by som sa mu neubránila.

Mala som strach z toho, čo by povedala. „Po prvý raz je tak dlho preč, odkedy...“ – odkedy čo? Počula by som verziu, ktorú som poznala alebo si myslela, že poznám? Alebo by som sa dozvedela, že som si všetko len namýšľala?

Čo som si myslela, že viem, sa mi už medzitým zdalo také absurdné, že som počas mnohých nocí bez spánku opäť zapochybovala o svojom rozume. Zamilovala som sa do nočného prízraku – mory. Colina. Colina Jeremiaha Blackburna. Nikdy som nemala šťastie pri voľbe partnera, ale nočná mora – stop.

Hlavu som si oprela o ľadovo studenú okennú tabuľu a snažila som si zrekapitulovať, čo som sa v lete dozvedela a zažila. Okej, bol tu Colin. Colin, ktorý sa nesmel zamilovať a nesmel byť šťastný, pretože potom prišla Tessa – to bola mora, ktorá ho stvorila. Kvôli nikomu inému doteraz neprišla, okrem mňa. Bojoval s ňou, nedokázal vyhrať, dopravila som ho na ockovu kliniku, pretože tam bol v bezpečí. V bezpečí, ale chorý od hladu. A potom jednoducho zdrhol.

Ach áno, a môj otec je tiež polovičnou morou – na to nesmiem zabudnúť. A keďže chce zo zlého vyťažiť niečo dobré, tak si predsavzal, že len tak celkom pomimo zachráni svet.

Nebadane som potriasla hlavou. Ak bolo niečo, čomu som v celom tomto hókus-pókuse verila, tak skutočnosti, že som Colina milovala. Ostatné sa v priebehu týždňov a mesiacov stávalo čoraz neskutočnejším. Až do dňa, keď som začala pochybovať o tom, či som to všetko vôbec zažila.

Skutočné dôkazy som totiž nemala. Áno, mala som jazvu na nohe, ktorá by robila všetku česť Frankensteinovej príšere. V chorobopise však bolo napísané: napadnutie diviakom. Nadhánka. A tak to aj bolo – ak odhliadneme od nepodstatnej skutočnosti, že priamo predo mnou jedna mužská a jedna ženská mora proti sebe bojovali na život a na smrť a mužská tej ženskej more asi tri- až päťkrát zlomila väzy. Ešte stále ma zo spánku budí podivné chrapčanie, keď Tesse opäť zrastali kosti, prerušované len jej spokojným mľaskaním, keď stavce do seba zapadali. Moja jazva však pochádzala od zúrivého diviaka.

Aj Pán X bol len indíciou, žiadnym dôkazom. Colin mi ho neodovzdal osobne. Kocúr sa ku mne zatúlal, až sa napokon rozhodol, že zostane. Od Colinovho zmiznutia mal v sebe už len veľmi málo mystického. Dvakrát za deň nakládol do svojho mačacieho záchodu beštiálne smradľavé klobásky a potom sa snažil divo hrabúc postaviť z podstielky hrad Neuschwanstein. Bez úspechu. Ako každý iný normálny domáci kocúr chrúmal granule, nechal sa paničkou škrabkať za ušami a robil si diery pod všetkými kobercami a posteľnými prikrývkami v tomto priveľkom dome. Nie, Pán X sa nerátal, hoci ma jeho čierna chlpatá prítomnosť vždy potešila.

Možno Tillmann by bol určitým dôkazom. Veď napokon sme to dobrodružstvo absolvovali spolu. Videl Tessu, takmer ho napadla. Odviezol ma do lesa, na bojisko, i keď sám ten boj nezažil. To bolo vyhradené iba pre mňa – no tejto skúsenosti by som sa pokojne vzdala. Iba ja som vedela, aká hrozná sila v Tesse drieme. Okrem Colina. Aj Colin to vedel – ale ten sa túlal niekde po svetových moriach.

Áno, Tillmann by mi mohol pomôcť odlíšiť sen od skutočnosti, ale tváril sa, akoby sme boli len obyčajní známi. Ešte horšie: už niekoľko týždňov nechodil do našej školy. Naposledy som ho videla pred Vianocami. Stretli sme sa cez prestávku, pri kontajneroch – na tom mieste, kde som mu na jar pomáhala dostať sa z kaše.

„Ahoj, Ellie,“ povedal a neprítomne prešiel vedľa mňa. Pozdravil ma; nemohla som mu vyčítať, že ma ignoruje. Moje pokusy porozprávať sa s ním o tom, čo nás oboch spája – rande s Tessou –, však vždy žalostne stroskotali. Zablokoval sa. Prečo, neviem. Niekoľko týždňov po Colinovom úteku som si uvedomila, že s Tillmannom sa vlastne vôbec nepoznáme. Prežili sme spolu extrémne situácie. Napriek tomu to nestačilo, aby sme mohli hovoriť o priateľstve. Bolo to presne to, čo mi teraz demonštroval: boli sme len obyčajní známi. Nič viac.

Od nového roka som ani nevedela, kde je. Pána Schütza, z ktorého sa vykľul Tillmannov otec, som sa neodvážila pýtať. Bolo mi akosi trápne spovedať učiteľa biológie o synovi. Okrem toho takmer vôbec neboli v kontakte. Iba by som rozjatrila staré rany.

Nie, neexistovali nijaké dôkazy – až na dva lístočky a obidva listy, ktoré mi napísal Colin. Štyri kúsky papiera, ktoré som po jeho zmiznutí ukryla do malej kovovej škatuľky. Tú som dala na skriňu a zasunula dozadu – tak, aby som ju nevidela. Nezvládla by som čítať jeho riadky. Chcela som vyčkať, až sa všetky rany a trhliny v mojom zranenom srdci zahoja. Nehojili sa. Iba sa zacelili, ale zostala po nich jazva. Stačil však malý otras duše a opäť sa otvorili a začali odznova krvácať.

A teraz – teraz som mala obavy, že na skrini nie je nijaká škatuľka a listy sú len ďalším poblúznením vedomia z halucinácií leta.

Otvorený, úprimný rozhovor s mamou by možno viedol k najlepším dôkazom, ktoré vôbec môžem nájsť. Pretože mamina si nič nenamýšľala. To som vedela presne. Napriek tomu som to nechcela, pretože existovali dva varianty vysvetlenia, z ktorých jeden bol taký pravdepodobný ako ten druhý. Pri našom rozhovore sa dozviem, že Colin vôbec nikdy neexistoval, aspoň nie ako cambion, ale ako psychopat, Tessa bola len zlým snom a ja som bola na najlepšej ceste prísť o rozum. Druhý variant mi tiež nedodával odvahu. Potvrdil by, že všetky tie táraniny s morami boli pravdou, že Tessa existuje a ocko zmizol kvôli nej. Nie, nie kvôli nej, ale kvôli mne, pretože som sa obrátila proti svojim rodičom a napriek zákazom som sa stretávala s Colinom a tým prilákala Tessu – ocko ju zradil, lebo povedal Colinovi, že sa vybrala na cestu.

Ja a nikto iný, len ja som to všetko spôsobila. Myšlienku na túto vinu som nedokázala zniesť, tak ako ani predstavu, že leto s Colinom bol výplod fantázie. Ani moja láska k nemu nebola žiadnym dôkazom. Aj do Grischu som bola zamilovaná, pritom neexistoval. Poznala som chlapca s jeho menom, ktorý chodil do tej istej školy ako ja – to áno –, ale nemal nič alebo nie veľa spoločné s chlapcom, ktorý sa mi objavoval v denných a nočných snoch. Napriek tomu som ho milovala. Bola som schopná opäť sa zamilovať do výplodu fantázie? Zjavne som na to mala talent.

„Dobre, nechceš sa rozprávať, ale ja niečo podniknem,“ vytrhol ma mamin pokojný hlas zo zničujúcich myšlienok.

„Čo chceš, prosím ťa, podniknúť?“ zafučala som na ňu.

„Úprimne povedané, je mi to dosť jedno. Hlavná vec, že tu nebudem nečinne sedieť. To som na celej veci vždy najviac nenávidela a nenávidím to ešte stále. Zajtra zavolám na políciu.“

„Políciu...“ Sucho som sa zasmiala. Veľmi pomaly sa ku mne otočila, až ma to rozčuľovalo. Sedela celkom čulá na okraji postele a pozorne ma sledovala. Jej zelenohnedé mandľové oči sa slabo leskli v polotme. Vyzerala odpočinutá. Nikdy predtým som ju nevidela takú odpočinutú a z náhleho impulzu som ju chcela za to obžalovať. Zato, že spala, zatiaľ čo sme netušili, či ocko ešte žije. S námahou som prehltla svoju zlosť. Celý môj život sa mamina nikdy poriadne nevyspala, pretože sa podprahovo obávala, že by jej ocko mohol ukradnúť sny. Nikdy to nahlas nevyslovila, ale vedela som to. A bolo len prirodzené, že jej telo teraz doháňalo, čo sa mu osemnásť rokov noc čo noc odopieralo.

„Áno, políciu. Možno mal nehodu, pri ktorej stratil všetky doklady a teraz leží bezmocne v nejakej talianskej nemocnici a čaká len na to, že sa niekto bude oňho zaujímať.“

Zarazila som sa a červeň sa mi vohnala do tváre. Nemocnica? Nehoda? To znelo priveľmi normálne. Odstrašujúco normálne. Naozaj sa mi všetko len snívalo?

„Alebo možno,“ mamina si odkašľala a ja som zrazu mala pocit, že nemôžem hovoriť, dokonca ani dýchať, „že ho z pomsty niekam odvliekli.“

„Oni,“ odvetila som zachrípnuto. Mama prikývla.

„Musíme si vyjasniť všetko ostatné, kým niečo podnikneme. Prosím ťa, aby si ma v tom podporila. Veď sme už len my dve, Ellie. Nenechaj ma samu hovoriť s políciou.“

Mama bola pokojná, ale po prvý raz som jej v hlase zacítila strach. Odstúpila som od okna a v patričnom odstupe som si sadla na posteľ. Nechcela som, aby ma nebodaj vzala do náručia. Nezniesla by som nijaký dotyk. Pokožka ma svrbela od napätia, akoby sa mi okolo srdca obvíjali napnuté špagáty.

„Elisabeth,“ povedala mamina jemne. „Vieš, pred maturitou som ťa nechcela zaťažovať. Pred Vianocami si bola dosť chorá a som pyšná, že si sa aj napriek tomu dokázala pripraviť na písomné skúšky. Musíme však konať. Rozumieš?“

Viackrát som prikývla, neschopná odpovedať. Teraz to teda došlo tak ďaleko. Oficiálne počítame s tým, že sa ockovi niečo prihodilo. A bude len otázkou času, kým začne niekto tvrdiť, že to bola moja chyba. Kým to bude tvrdiť mama... Letmo som sa na ňu pozrela. Neobjavila som v jej pohľade žiadne tiché výčitky, ale vo mne ustavične vreli.

V jednom mala definitívne pravdu: Zostali sme len my dve. Paul už dávno spravil hrubú čiaru a rozhodol sa, že otcov príbeh o nočných morách je humbug a symptóm začínajúcej duševnej choroby. Neveril mu. A ocko bol preč.

Mamina a ja sme zostali. Mamina poznala otcove jazvy na šiji a jeho zmenu vnímala zreteľnejšie ako ktokoľvek iný. Prizerala sa, ako sa z človeka stal polovičník.

Čo ja, spala som v náručí cambiona a svojimi perami som sa dotýkala jeho chladnej pokožky. Načúvala som pulzujúcemu šumeniu v jeho tele, strácala som sa v jeho spomienkach a nechala som ho zo svojich líc bozkávať – nie, jesť – moje slzy.

Sledovala som ho v boji a prizerala som sa, ako sa snažil poraziť nočnú moru, ktorá bola hrôzostrašná a omnoho silnejšia a zlostnejšia, ako som si kedy predstavovala. A táto mora bola jeho vlastná matka.

Teraz som vedela, čo znamenalo mamino rozhodnutie.

STOP ZISŤOVANIU

„Chcete mi teda povedať, že váš muž bol v minulosti vždy niekoľko týždňov preč? Pravidelne? A ani vtedy sa nehlásil?“

Policajt presunul hmotnosť na pravú stranu svojho obrovského zadku a otrhané čalúnenie kresla za písacím stolom povážlivo zaškrípalo. Čudovala som sa, že sa pod ním stolička ešte nezlomila. Všetko v tejto ošúchanej policajnej miestnosti pôsobilo preňho primalo – vekom schátraný stôl s troma dopoly prázdnymi šálkami od kávy, úzky notebook pred jeho nosom, ktorý absolútne ignoroval, špinavé okienko nad jeho tučným chrbtom, a dokonca oceľovosivé skrine na spisy po našej pravici. Čo sa však k nemu hodilo, bola zmes zápachu zo studeného potu, smogu z laserovej tlačiarne a plného popolníka, a to všetko sa mi ako tvrdošijná hmla usadilo na pľúcach.

Nikdy predtým som nevidela takého tučného človeka – aspoň nie naživo. Preto som mala problém vnímať jeho slová. Civela som naňho ako na zvláštny hmyz a hneď som sa musela aj odvrátiť, pretože mi tento hmyz pripadal veľmi nechutný. Napriek tomu ku mne prenikalo, čo nám svojimi slovami chce naznačiť. A hnevalo ma to.

„Áno,“ odpovedala mama ovládajúc sa. „Áno, to myslím. Ešte nikdy nebol tak dlho preč ako teraz.“

Policajt vydal zo seba hrdelný zvuk a naškriabal niekoľko poznámok do maličkého bloku, ktorý vytiahol z vrecka nohavíc namiesto toho, aby použil klávesnicu notebooku (pravdepodobne s ním nevedel narábať). Takto vyzerali vo Westerwalde moderné vyšetrovacie metódy. Čarbanice na formáte A6. Keď s tým bol hotový – žiaľ, nedokázala som nič rozlúštiť – zhlboka si vzdychol a svoju mäsitú ruku položil mame na prekrížené prsty.

„Nechcem sa vás dotknúť, pani Sturmová, ale...“

„To už robíte,“ odvetila mama úsečne a odtiahla ruku.

Policajt sa uškrnul. „V každom prípade – už ste niekedy rozmýšľali o tom, že váš muž vedie dvojaký život?“

„Čo?!“ uniklo mi a mamina na mňa vrhla prísny pohľad. Dvojaký život. Sto bodov! Žiaľ, ťažko mu tento dvojaký život detailne vysvetlíme.

„Môj muž nemá nijakú aféru, ak chcete narážať na niečo také.“

„Milá pani Sturmová.“ Policajt sa načiahol po najplnšej z troch kávových šálok – nám kávu neponúkol, čo bolo možno lepšie – a napil sa veľký dúšok. Tučný krk sa mu zatriasol. „Viem, že to nechcete brať na vedomie. Ale viete, ako často niečo také zažívame? Deväťdesiatim ôsmim percentám stratených manželov sa vodí vynikajúco. Vylihujú si kdesi na pláži, s mladou devou v náručí, a užívajú si štart do nového...“

„Teraz dobre počúvajte!“ Mamina vstala a ako rukami tresla do stola, niekoľko papierov skončilo na dlážke. „Môj muž zmizol 31. decembra a nemáme o ňom nijaké správy. Očakávam od vás, že budete pátrať po tom, či nejaký Leopold Sturm alebo Leopold Fürchtegott neleží niekde v talianskej nemocnici a že nájdete jeho auto. Je mi jedno, či má v náručí mladú devu, alebo nie. Rozumeli ste?“

„Určite, pani Sturmová,“ odvetil policajt, ale opäť sa mu do tváre vkradol ten prihlúply úškrn. Blok vopchal do vrecka nohavíc a popri nás sa vykolísal z miestnosti. Jednoducho nás tam nechal sedieť! Bezradne sme na seba chvíľu hľadeli, potom sme vstali a vyšli von. Posledné kroky som takmer bežala. Až keď som si bola istá, že som celkom unikla zápachu bachráča, a sedeli sme v aute, odvážila som sa zhlboka nadýchnuť. Ešte stále som v nose cítila zápach potu. S odporom som si na ústa pritlačila šál a pregĺgala, zatiaľ čo mamina naštartovala svoju kačku a hukot motora znemožňoval akýkoľvek rozhovor. Môj šál pekne voňal. Jemný nádych mäty – ako takmer vždy, pretože môj obľúbený japonský olej z liečivých rastlín aj naďalej patril medzi najdôležitejšie potreby, v tesnom závese za ním nasledoval balzam na pery, parfum a domov.

Náš domov však tiež už nebol miestom, kde sa rada zdržiavam. V lete sa Westerwald mne (a Colinovi) predstavil v celej svojej divokej kráse – kým neprišla Tessa a všetko nezničila. Aj samotná sibírska tundra by bola pravdepodobne príjemnejším miestom ako toto. Naša záhrada ponúkala obraz absolútnej bezútešnosti. Hnedá a močaristá tráva ležala pod zamrznutou vrstvou starého snehu a zem v hriadkach sa premenila na zamrznuté blato. Aj v Kolíne býval február najsmutnejším mesiacom. Zima vo Westerwalde však prekonala všetko, čo som vo svojich doterajších zimách zažila. Zasnežená dedina bola ponorená do ticha. Mala som pocit, akoby sme boli široko-ďaleko jedinými živými bytosťami, a takmer som cítila úľavu, ak som zbadala dymiaci komín alebo svetlo v okne.

Niekoľko dní po tom, čo Colin ušiel a Tessa zmizla – vychádzala som z toho, že zmizla, nič iné som si ani nechcela predstaviť –, vypukla v susednej dedine hepatitída typu A. Nikto nevedel, kde sa vzala. Hovorilo sa o turistoch. Turisti? Nikdy. Hneď som pomyslela na Tessu. Colin na mňa zoslal ovčie kiahne. Hepatitída bola pre Tessu pravdepodobne hračkou.

Epidémia sa však skončila skôr, ako vypukla panika. Spôsobila to prasacia chrípka. Koncom októbra to postihlo aj mňa a v priebehu niekoľkých dní vírusová infekcia uvoľnila cestu všetkým možným bakteriálnym chorobám. Štyri týždne som ležala v posteli s vysokými horúčkami, so zápalom priedušiek, hrdla a stredného ucha a samu seba som nenávidela. Nenávidela som sa za to, že som chorá, že nemôžem nič jesť, nenávidela som svoje oči, ktoré ležali hlboko a mŕtvo v očných jamkách, nenávidela som celé svoje vychudnuté telo. Prvé antibiotiká absolútne nezabrali. Druhé len veľmi váhavo a tretích sa ocko vzdal. Mal strach, že stratím imunitu.

Takmer denne mi hrozil nemocnicou a ja som tvrdošijne prosíkala a argumentovala, až mi napokon doma nasadil infúziu. Moja pravá ruka vyzerala ako ruka drogovo závislého junkieho.

Krátko pred Vianocami už v dedine nikto nebol zdravý. Suseda zomrela na zápal pľúc a stará pani o dve ulice ďalej prehrala boj s rakovinou. V novinách sa to len tak hemžilo úmrtnými oznámeniami. Iba ocko zostal zdravý, tak ako zvyčajne.

Potom snežilo – takmer každý deň –, až do kraja prišiel odmäk a ulice sa zmenili na odporné hnedosivé kašovisko, ktoré noc čo noc zamŕzalo a cez deň sa znovu roztopilo, aby ho opäť prikryl sneh. Neostávalo mi nič iné, iba sa pohrúžiť do učebníc a všetku energiu venovať príprave na maturitu. Okrem toho sa v mojom živote nedialo nič. Občas som sa večer stretla s Maike a Bennim, ale keď som si uprostred veselej zábavy zreteľne a živo spomenula na Colina, násilne som musela vymazať všetky obrázky, aby som neklesla k zemi a neutopila sa v prívale sĺz.

Jar bola ešte stále v nedohľadne, ale ani tá by nič nezmenila na nezmyselnosti mojej existencie. V polovici marca boli ústne skúšky – a potom? Čo budem robiť? Nemala som nijaké ciele. Nevedela som, čo budem študovať. Chýbala mi akákoľvek ctižiadosť niečo v živote dosiahnuť, hoci priemer známok z maturity by mi pravdepodobne ničomu nebránil. Dala som si poslať informačné brožúrky z rôznych univerzít. Mama mlčky trpela moju bezperspektívnosť. Obom nám bolo jasné, že do letného semestra nezačnem so žiadnym štúdiom, hoci v podstate nič nehovorilo proti.

Len čo sme sa vrátili z polície do Kaulenfeldu a vystúpili z auta, zavesila som kabát na vešiak a rýchlymi krokmi som uháňala hore do podkrovnej izby, aby som nakŕmila svoje zvieratká. Zvieratká – bolo to vlastne veľmi milé pomenovanie pre tieto absurdity prírody. Keď mi Tillmann pavúka, ktorý nás sprevádzal v boji, jednoducho položil pred dvere – čo som mu vtedy zazlievala –, s odporom som mu poskytla azyl. Mohol by ma informovať o tom, kde sa zdržiava Tessa, tak ako to robil v lete. Teraz sa však správal tak normálne a pokojne, že som sa ho prestala báť. Dala som mu meno Berta a bola som vďačná, že mu stačil jeden svrček za týždeň, pretože som netúžila po tom, aby sa z mojej kúpeľne stal vražedný brloh. Za referát som dostala jednotku a tým som, žiaľ, pána Schütza motivovala, aby mi pravidelne prenechával ďalšie nepekné kreatúry.

Niekoľko týždňov som bola nielen pyšnou majiteľkou pavúka Berty, ale okrem toho som sa tešila zo spoločnosti mloka albína, ktorý vo dne v noci vegetoval pod kameňom (volala som ho jednoducho Heinz); sivozelenej kobylky (Henrietta) a dvoch rybičiek Hanni a Nanni. Kreativita nebola nikdy mojou silnou stránkou – ani pri dávaní mien.

„Ellie, neviem, ako dokážeš s týmito obludami žiť a spať,“ povedala mama, ktorá s odporom pozorovala, ako som otvorila Henriettinu skrinku a dávala som jej svrčka. Teraz sa z mojej kúpeľne predsa len stal vražedný brloh. Parapetná doska slúžila výhradne na uskladňovanie potravy, a keď som sa sprchovala, cikády radostne cvrlikali, netušiac, čo ich v nasledujúcich dňoch čaká – rýchla, koncentrovane dokonaná smrť. Henrietta a Berta pracovali prekvapivo efektívne.

Nasypala som trochu potravy do akvárií Heinza, Hanni a Nanni a obrátila som sa k mame. Ešte stále bola nazlostená na brucháča a pôsobila o to rozhodnejšie.

„Myslím, že nastal ten správny okamih.“

„Aký okamih?“ pýtala som sa nechápavo. Tichým chňapnutím prehltol Heinz svoju pochúťku. Bože, aký bol škaredý.

„Poď so mnou. Ukážem ti to.“

Mama išla napred a viedla ma do ockovej pracovne. Musela som preglgnúť, keď som prekročila prah dverí. Hrdlo sa mi zúžilo. Dopekla, ocko, prečo nie si tu, pomyslela som si zúfalo a pevne som sa držala police. Od jeho zmiznutia som do pracovne nevošla.

Písací stôl zíval prázdnotou – až na obálku, ktorá ležala uprostred pracovnej plochy.

„Vždy to tu nechával, keď sa vybral na niektorú zo svojich konferencií,“ šepkala mamina. „Som si istá, že je to pre nás. Že to máme otvoriť.“

„Určite je pre teba,“ povedala som rýchlo a chcela som sa vypariť, ale mamina ma chytila za zápästie.

„Nie, Ellie, zostaň tu. Je to pre nás.“

Vytrhla som sa z jej zovretia, ale zostala som. Chvíľu sme tam mlčky stáli a hľadeli na obálku.

„Ktorá z nás ju otvorí?“ spýtala sa napokon úzkostlivo.

S povzdychom som podišla k písaciemu stolu a vzala som list a ockov strieborný nožík na listy. Obálka však nebola zalepená. List vykĺzol, keď som obrátila obálku a pošteklil ma na prstoch. Pustila som obálku na stôl, akoby ma porezala. Mamina zastonala.

„Mám ja...?“

„Nie!“ skríkla som rýchlo a opäť som ju vzala do ruky, aby som hárok papiera vyslobodila z jeho úkrytu. Tichý tikot staromódnych stolných hodín sa mi ozýval v ušiach, kým som sa konečne prekonala a pozrela sa nadol. Áno, bolo to ockovo písmo.

„Čítaj,“ poprosila ma mama a pristúpila o krok bližšie. Odmietavo som ustúpila k oknu. Nechcela som list pustiť z rúk, kým si ho neprečítam, a napriek tomu som sa obávala toho, čo v ňom bude. Zopárkrát som privrela viečka, až kým neboli písmená jasnejšie čitateľné.

„Teraz to došlo tak ďaleko,“ začala som trasúcim hlasom. „Nevrátil som sa a vy ste otvorili obálku. To je dobre. Mám dve úlohy – pre každú z vás jednu.“

Mama potichu fučala. Nevedela som, či na protest, alebo od starostí. Zadržala som slzy, aby som mohla čítať ďalej.

„Keďže presne viem, že neakceptujete nijaké príkazy, pretože jedna je tvrdohlavejšia ako druhá, nazval som svoje príkazy úlohami. A bol by som veľmi šťastný, keby ste ich splnili.

Ellie: Priveď naspäť Paula. V múroch uňho nájdeš kľúč od sejfu. Mia: Drž pozíciu. Udržiavaj dom. Neodsťahuj sa preč.

Ľúbim vás. A som s vami. Nikdy na to nezabudnite.“

Mama klesla na zelenú koženú pohovku, kým som čítala ockove riadky, a aj ja som už sotva stála na nohách.

„Čo si ten blázon vlastne myslí?“ vrčala mama po krátkej prestávke, počas ktorej niekoľkokrát namáhavo pregĺgala a fučala. „Zostať tu. Držať pozíciu. Nachádzame sa vari vo vojnovom stave, či čo?“

„Nedokážem to,“ povedala som si sama pre seba. „Nemôžem teraz odísť.“ Zároveň som vedela, že z hĺbky duše som si nič neželala túžobnejšie ako túto úlohu, aj keď znela tak nemožne a nesplniteľne.

Opäť sme mlčali. Mamina sa potom zhlboka nadýchla, vstala a obrátila sa ku mne.

„Áno. Mali by sme ísť. Ak môj muž dáva prednosť svetu môr, chcem mať pri sebe aspoň syna. Leo má pravdu. Musíme doviesť Paula. Okrem toho uňho nájdeme kľúč od trezoru. A rada by som vedela, čo sa v ňom nachádza.“

„Mami... Nemyslí nás. Myslí mňa. Píše, že ty máš zostať tu,“ slabo som zaprotestovala. Zrazu som si uvedomila, čo mamina práve povedala. Svet môr. Nikdy predtým to nevyslovila. Mory. Existovali. A keďže existovali, tak bol asi aj Colin...

„Tak to píše, áno?“ Mama si zlostne založila ruky vbok. „Je mi úplne jedno, čo si pán píše a rozkazuje. Nepustím ťa samu do Hamburgu. Nikdy! Vylúčené!“

„Ocko mal na to určite dôvod a nemyslím si, že Paul bude nadšený, keď sa tam obidve zjavíme a budeme mu dohovárať.“ Cítila som, ako sa môj váhavý protest znásoboval, zosilňoval – a bol neoblomný. Ockov nápad zas nebol taký zlý. Áno, potrebovala som nejakú úlohu, aby som sa nezbláznila a konečne som mohla niečo robiť. Okrem iného som túto strašnú zimu využila na to, že som si spravila vodičský preukaz. Teraz však musím vedieť, či ocko naozaj zmizol a neleží v nejakej nemocnici a nečaká, že sa mu ozveme.

„Počkáme na správu z polície,“ navrhla som mame, ktorá ešte stále vyzerala tak, akoby práve chcela kompletne rozbiť pracovňu a následne všetko podpáliť. „V poriadku? Keď nič nezistia, pôjdem.“

„Ellie, stratila som syna a nechcem prísť aj o dcéru...“

„Neprídeš o mňa. Dovediem Paula. Ak pôjdem. Sľubujem. Na mňa dá viac ako na teba, nemyslíš si?“

Mama si zložila ruky z bokov a prekrížila si ich na prsiach. Keď zaujala takýto postoj, neoplatilo sa s ňou púšťať do hádky, to som veľmi dobre vedela. Taktiež som vedela, že do Hamburgu s ňou nechcem ísť. Chcem to spraviť sama. Tiež preto, lebo som sa bála, že náš domov definitívne stratí svoje teplo a útulnosť, keď ho mama opustí. Príde Tessa a vezme si ho tak, ako si vzala Colinov dom. Potrebujeme domov.

Ak bude Paul aj naďalej tvrdohlavý, mamina to zvládne a prenajme si v Hamburgu byt. A hoci som zo začiatku Westerwald odmietala – toto tu bol Colinov a môj revír. Nesmie ma odtiaľto znovu vytrhnúť. Aspoň nie dovtedy, kým som mala nádej, že sa spolu s Colinom vrátime do lesa.

„Mami – je tu ešte niečo...“ Celý čas som ho držala v ruke. Tenký poskladaný hárok papiera, ktorý bol v obálke. Bolo na ňom napísané len jediné slovo. „Mia.“ Bol to najlepší manéver na odpútanie pozornosti, ktorý som mala k dispozícii. „To je pre teba. Nie pre mňa.“

Podala som jej ho a vytratila sa z pracovne. Letela som po schodoch hore do svojej izby. Kým som za sebou zavrela dvere, tiekli mi po lícach slzy.

„Och, ocko,“ nariekala som, zatiaľ čo Pán X rozčúlene vrčiac krúžil okolo mojich nôh. „Prečo len pre maminu? Nemohol si aj mne napísať list? Niekoľko riadkov pre mňa?“

Plačúc som zaliezla pod deku. Pán X sa mi skrútil pri nohách.

Chcel ocko tou úlohou dosiahnuť, aby som pykala za to, že som mu vzdorovala a svojou láskou som prilákala Tessu? Bola to prvá časť môjho trestu?

Alebo som ju dostala, pretože veril, že len ja a nik iný nedokáže Paula presvedčiť?

A čo je v tom trezore?

Ako vždy som mala strach, že počas spánku stretnem Colina. A už som plakala. Aký v tom bol rozdiel zaspávať s plačom, s plačom o ňom snívať alebo sa s plačom prebúdzať?

Môj spánok patril mojim slzám a moje slzy patrili jemu. Nech bol kdekoľvek.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

PROLÓG

ACEDIA

PREDTUCHY

STOP ZISŤOVANIU

SUPERBIA

GULA

IRA