Môjmu vydavateľovi Brendanovi Deneenovi,

ktorého vízia sa stretla s mojou,

a tak vznikla táto kniha.

Búrka – Uväznený v čase

(ukážka)

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Búrka – Vo víre minulosti

Julie Crossová

Búrka – Uväznený v čase – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Sobota 11. apríla 2009

V poriadku, takže je to pravda. Dokážem cestovať v čase. Nie je to však také vzrušujúce, ako to vyzerá. Neviem sa vrátiť v čase a zabiť Hitlera. Neviem sa preniesť do budúcnosti a zistiť, kto vyhrá play-off v bejzbale v roku 2038. Zatiaľ som sa vrátil do minulosti najviac o šesť hodín. Skutočný super hrdina, pravda?

Dnes večer som konečne prezradil svoje tajomstvo niekomu inému. Niekomu, koho IQ je o niekoľko svetelných rokov vyššie než moje a komu sa hádam podarí odhaliť, čo so mnou je. Adam trvá na tom, aby som si odteraz viedol záznamy, a to prakticky o každej chvíli. Vlastne chcel odo mňa, aby som zachytil celých osemnásť rokov, ktoré dnešku predchádzali, ale odhovoril som ho od toho – aspoň zatiaľ. Hoci som súhlasil s písaním denníka, neznamená to, že sa s tým stotožňujem. Svet sa predsa nezrúti len preto, že viem skákať v čase. Ani neposlúžim nejakému vyššiemu cieľu, ako napríklad záchrane ľudstva pred vyhynutím. Ale ako hovorí Adam, tú schopnosť musím mať z nejakého dôvodu a my musíme naň prísť.

Jackson Meyer

Prvá kapitola

Utorok 4. augusta 2009, 12.15

„O koľko sa mám vrátiť?“ spýtal som sa Adama.

Držali sme sa čo najďalej od skupiny detí, ktorá postávala okolo ľadových medveďov.

„O tridsať minút?“ navrhol Adam.

„Hej, nechaj to!“ Holly vytrhla jednému zverencovi vrecko cukríkov, ktoré potiahol z detského kočíka a podráždene sa na mňa pozrela. „Bolo by od teba pekné, keby si sa venoval svojej skupine detí.“

„Prepáč, Hol.“ Zdvihol som Huntera zo zeme skôr, ako by sa ho úplne zmocnili jeho kleptomanské chúťky. „Ukáž ruky,“ prikázal som mu prísne.

Hodil na mňa bezzubý úsmev a roztvoril bucľaté dlane. „Vidíš? Nič nemám.“

„Nech to tak aj ostane, rozumel si? Nepotrebuješ nikomu nič brať.“ Zložil som ho späť na zem a poslal som ho za ostatnými malými táborníkmi, ktorí práve mierili k veľkej trávnatej ploche vyhradenej v zoo ako miesto, kde sa dalo najesť.

„Holly Flynnová,“ povedal som, chytil ju za ruky a preplietol si prsty s jej prstami.

Otočila sa ku mne. „Máš trochu slabosť pre to kleptomanské dieťa, je tak?“

Usmial som sa na ňu a pokrčil plecami. „Možno.“

Tvár sa jej uvoľnila, potiahla ma za košeľu, pritiahla si ma bližšie a pobozkala na líce. „Nuž... čo robíš dnes večer?“

„Hm... mám plány s touto krásnou blondínkou.“ Až na to, že som si nevedel spomenúť, čo sme si vlastne naplánovali. „Je to však... tajomstvo.“

„Takže nemáš potuchy,“ zasmiala sa a potriasla hlavou. ,,Neverím, že si zabudol na svoj sľub stráviť so mnou celý večer recitovaním Shakespeara... po francúzsky... a pospiatky. Okrem toho sme chceli pozerať Titanic a Notting Hill.“

„Určite som bol opitý, keď som sľúbil niečo také,“ poobzeral som sa a rýchlo som pobozkal Holly na pery. „Ale bez problémov súhlasím s Notting Hill.“

Zagúľala očami. „Mali sme sa ísť pozrieť na tú kapelu s tvojimi kamarátmi, zabudol si?“

Dievčatko z Hollinej skupiny ju potiahlo za ruku a ukázalo smerom k toaletám. Využil som príležitosť a rýchlo som od nej odbehol ešte skôr, ako by začala rozoberať moju neschopnosť urobiť si plány dva týždne vopred a po tých dvoch týždňoch si ich ešte aj pamätať.

„Hej, Jackson, tamto,“ povedal Adam a ukázal smerom k stromu.

Nastala chvíľa na podrobné naplánovanie cesty v čase.

„Pôjdeš s nami večer na tú kapelu?“ spýtal som sa.

V skutočnosti ma ale zaujímalo, či si to vôbec pamätá.

„Hm... pozrime sa. Stráviť večer s tvojimi spolužiakmi zo strednej školy, ktorí, ako som počul, sú ako vystrihnutí zo seriálu Gossip Girl? A k tomu ešte vycapiť celú výplatu za predjedlo a niekoľko drinkov.“ Potriasol hlavou a usmial sa. „Čo myslíš, ako sa asi rozhodnem?“

„Chápem. Čo keby sme strávili zajtrajší večer v tvojom a Hollinom susedstve?“

„To znie dobre.“

„V poriadku, dohodnuté. Aj tak nemám chuť na jedlo, keď cítim ťavie zadky, takže môžeme pokojne začať s experimentom.“

Adam mi podal denník a hodil naň pero. „Zapíš si cieľ, lebo cestovanie v čase bez cieľa je...“

„... ľahkomyseľné,“ dokončil som zaňho a potlačil zastonanie.

„Obchodík so suvenírmi je hneď za nami. Sledujem ho už hodinu a za pultom je stále to isté dievča.“

„Pozoroval si ju, mám pravdu?“

Adam prevrátil oči a odhrnul si tmavé vlasy z čela.

„V poriadku, nastav si stopky a skoč tridsať minút do minulosti. Vojdi do obchodu, urob čokoľvek, podstatné je, aby si dievča zapamätalo tvoje meno.“

„To sa volá flirtovanie,“ šepol som, aby ma nikto iný nezačul. Potom som sa sústredil na zapísanie svojich poznámok, kým sa Holly vráti z toalety.

Cieľ: Otestovať teóriu na niekom, kto nemá potuchy o experimente.

Teória: Udalosti a príhody, vrátane ľudských vzťahov, ktoré sa odohrali počas cesty do minulosti, NEOVPLYVŇUJÚ prítomnosť.

Nevedecký preklad: Skočím o tridsať minút naspäť v čase, zaflirtujem si s dievčaťom v obchode, vrátim sa do súčasnosti, zájdem znovu do obchodu a zistím, či ma spozná.

Nespozná.

Ale Adam Silverman, víťaz Národnej vedeckej súťaže v roku 2009 a budúci prvák na Massachusettskej technickej univerzite, tento záver nepotvrdí dovtedy, kým ho nedokážeme z Každého. Možného. Uhla. Ak mám byť úprimný, je mi to jedno. Niekedy je to zábava a ešte pred niekoľkými mesiacmi nikto netušil, čo dokážem. Teraz, keď sa počet zainteresovaných zdvojnásobil, cítim sa trochu menej ako čudák.

A trochu menej osamelý.

Ale nikdy predtým som sa nekamarátil s vedátorom. Aj keď Adam je skôr taký ten typ, ktorý sa nabúrava do vládnych serverov. Čo je podľa mňa fakt husté.

„Si si istý, že sa vieš vrátiť presne o tridsať minút?“ spýtal sa Adam.

Pokrčil som plecom. „Aha. Pravdepodobne.“

„Hlavne si poznamenaj čas. Ja budem sledovať, koľko sekúnd tu presedíš ako bez duše,“ povedal Adam a vložil mi stopky do ruky.

„Naozaj tak vyzerám, keď skáčem? Ako dlho to podľa teba bude trvať?“ spýtal som sa.

„Predpokladám, že pri dvadsaťminútovom výlete tridsať minút do minulosti ustrnieš približne na dve sekundy.“

„Kde som bol pred tridsiatimi minútami, aby som nestretol sám seba?“

Adam zapol a vypol stopky asi desaťkrát, kým mi konečne odpovedal. To už hraničilo s obsesiou. „Bol si vnútri, obdivoval si tučniaky.“

„Dobre, pokúsim sa neskončiť práve tam.“

„Obaja vieme, že si dokážeš vybrať miesto, ak sa naozaj sústredíš, tak mi tu teraz nezačínaj s tým, že nevieš, kde sa ocitneš,“ zašomral Adam.

Možno mal pravdu, ale je ťažké sústrediť sa len na jedno konkrétne miesto. Stačí polsekundové rozptýlenie pozornosti a skončím bohviekde.

„Jasné, jasné, keď je to také ľahké, tak to urob ty.“

„Kiežby som to dokázal.“

Chápem, prečo niekto ako Adam je fascinovaný tým, čo dokážem, ale pokiaľ ide o mňa, nepokladám túto svoju schopnosť za nadprirodzenú. Len za čudácku povahovú črtu. A zároveň aj trochu desivú.

Pozrel som na hodinky. 12.25. Zavrel som oči a sústredil sa na okamih pred tridsiatimi minútami presne na tomto mieste. V skutočnosti vôbec netuším, ako to vlastne robím.

Prvý raz som do minulosti skočil asi pred ôsmimi mesiacmi. Bolo to v prvom semestri na vysokej škole. Sedel som na prednáške o francúzskej poézii. Zadriemal som na niekoľko minút a zobudil som sa na studený vietor a silné buchnutie dverí. Stál som pred internátom. Nestihol som ani spanikáriť, lebo hneď som sa vrátil do triedy.

Až potom sa ma zmocnila panika.

Teraz je to väčšinou zábava, aj keď dodnes neviem, do akého obdobia som sa dostal pri svojom prvom skoku. Môj súčasný rekord sa vyšplhal zo šiestich na štyridsaťosem hodín. Skoky do budúcnosti zatiaľ nefungujú, ale neprestávam to skúšať.

Zmocnil sa ma známy pocit rozdvojenosti. Zadržal som dych a čakal, kedy prestane. Je to veľmi nepríjemné, no dá sa na to zvyknúť.

Druhá kapitola

Utorok 4. augusta 2009, 11.57

Keď som opäť otvoril oči, Adam spolu s deťmi a mojimi kolegami boli preč. Hrozný pocit rozdvojenia pominul, nahradil ho pocit neuveriteľnej ľahkosti, ktorý mám zakaždým, keď skáčem v čase. Je to, akoby som behal dlhé kilometre bez toho, že by ma rozboleli nohy.

Poobzeral som sa. Mal som šťastie. Všetci si so záujmom obzerali zvieratá, takže si nevšimli, ako som sa tu znenazdajky znovu objavil. Vďakabohu, nemusel som nikomu nič vysvetľovať.

Stlačil som na stopkách gombík štart a pozrel na obrovské hodiny nad vchodom do zoo.

11.57. Pekne blízko. Vybral som sa do obchodu so suvenírmi a vošiel dnu. Dievča pri pokladni bolo asi v mojom veku, možno o niečo staršie. Opieralo sa o pult, s hlavou v dlaniach uprene pozorovalo stenu.

Zakaždým, keď robím tieto svoje malé pokusy, si pripomeniem, že Hollywood cestovanie v čase predstavuje úplne nesprávne.

Naozaj.

V poriadku, tu je tá zvláštna časť. Keby mi baba pri pokladni vrazila do nosa, dokonca by mi ho zlomila, a ja by som skočil späť do prítomnosti, bolel by ma, možno by som mal aj modrinu, ale určite by nebol zlomený. To, že prečo by nebol zlomený, je úplne iná (nezodpovedaná) otázka, ale podstatné je toto: pamätal by som si, že ma niekto udrel.

Keby som jej zlomil nos ja a potom sa vrátil do prítomnosti, bola by úplne nedotknutá a vôbec nič by si nepamätala. Samozrejme, očakávalo sa odo mňa, že hneď teraz v praxi otestujem túto teóriu (opäť). Nuž... až na to, že ju nebudem mlátiť. Urobím to inak – ale s rovnakým výsledkom.

„Hej,“ prihovoril som sa jej. „Máte nejaké... krémy na opaľovanie?“

Ani sa na mňa nepozrela, len ukázala prstom na stenu vľavo. Podišiel som k polici, zobral štyri rozdielne druhy a postavil ich na pult. „Teda... chodíš na Newyorskú univerzitu či...“

„Vieš, že si toto môžeš kdekoľvek kúpiť o polovicu lacnejšie?“ vyštekla.

„Vďaka za tip, ale krémy potrebujem práve teraz,“ nahol som sa nad pult tesne pred ňu.

Narovnala sa a začala účtovať môj nákup. „Štyri balenia? To vážne?“

Hm... to moje flirtovanie zaberá. „Máš pravdu, stačí mi jeden. Predpokladám, že ťa neplatia z obratu.“

„Pracuješ v dennom tábore?“ spýtala sa opovržlivo a hľadela na moju zamestnaneckú košeľu.

„Aha.“

Dievča potláčalo smiech a zobralo mi z ruky kreditnú kartu. „Ty si ma vážne nepamätáš, pravda?“

Chvíľu som sa nezmohol na slovo. „Hm...“

„Karen... Sedela som za tebou na ekonomike celý semester. Profesor Larson o tebe tvrdil, že si nevyrovnaný a potrebuješ realistickejší pohľad na financie vysokoškolských študentov,“ zaškerila sa na mňa. „To je dôvod, prečo si vzal túto prácu?“

„Nie.“ To bola pravda. Dokonca nedostávam ani peniaze. Som dobrovoľník, ale nemal som v úmysle jej o tom hovoriť. Očividne si už svoju mienku o mne urobila. „Nuž, Karen... som rád, že som ťa opäť stretol.“

„Podobne.“

Rýchlo som vyšiel z obchodu. Návrat do prítomnosti nevyžaduje také sústredenie ako skok do minulosti najmä preto, lebo sa vždy musím najprv vrátiť do súčasnosti, kým môžem znovu skočiť. Adam označuje súčasnosť za moju ,,domovskú základňu“. Naučil sa prispôsobovať intelektuálny obsah svojich teórií mojej mozgovej kapacite, aby som mu tiež rozumel. A jednoduché analógie mám najradšej. Dúfal som však, že pri návrate nenájdem dav cudzích ľudí, ako zízajú na moje strnulé telo.

Tretia kapitola

Utorok 4. augusta 2009, 12.25

Keď som otvoril oči, skláňal sa nado mnou len Adam. „Jackson?“

„Starec, potrebuješ mentolku,“ zamrmlal som a odtískal som ho nabok.

„Jedna-celá-osem desatín sekundy si bol zombíkom. Takmer presne som sa trafil, už čoskoro budem mať údaje, na základe ktorých dokážem urobiť presné výpočty. Tentoraz si sa nezranil, však?“

„Nie.“

Vedel som, prečo sa pýta. Minulý týždeň som skočil o pár hodín do minulosti, na chvíľku som stratil koncentráciu a ocitol som sa uprostred rušnej ulice namiesto u mňa doma. Obrovský nákladiak mi prešiel cez nohu. Keď som skočil späť na moju domovskú základňu, cítil som ostrú bolesť, ktorá mi vystreľovala až do stehna, no potom zmizla. Okrem bledej modriny som mal nohu v úplnom poriadku, aj keď mi ten nákladiak musel totálne rozdrviť kosť.

Vstal som a oprášil si nohavice. „Vyzerá to tak, že sme boli spolužiaci. Ale teraz som ju poriadne vytočil. Teda, v minulosti. Chápeš, čo chcem povedať. Takže, ak je teória nesprávna a ja som dokázal niečo zmeniť, bude dosť podráždená, keď ma opäť uvidí.“

„Hneď to zistíme.“ Adam zakýval na Holly. „Hej, Hol, hneď sme späť.“

Schmatol som Huntera, ktorý sa predieral cez trávu smerom ku kope opustených ruksakov – nepochyboval som, že chcel využiť príležitosť naplniť si niečím vrecká. „Poď s nami nakupovať, malý muž.“

Keď sme vošli do obchodu, dievča pri pokladni práve ukladalo škatuľku s príveskami na kľúče do plastovej nádoby. Zastal som, zízal som na ňu a zahral sa na hlúpeho. „Nechodili sme spolu na... hodiny ekonomiky?“

Pozrela hore a trochu sa usmiala. „Áno... k profesorovi Larsonovi.“

Ding, ding, dva body pre Jacksona Meyera. Nepamätala si, že som ju vytočil. Presne tak, ako som povedal. Môj skok o tridsať minút do minulosti nič nezmenil.

„Karen, však?“

Nadvihla obočie. „A ty si Jackson, hlavný predmet francúzska poézia, je tak?“

Adam si vzdychol a prešiel popri mne. „Nevidím tu nič, čo by sa mi hodilo. Poďme.“

Nevšímal som si Adama a vyložil som Huntera na pult. „Aj anglická literatúra. Mal som dva hlavné predmety.“

Napriek tomu, že môj malý výlet do minulosti nezmenil nič na mojej domovskej základni, malo to isté výhody, ako napríklad získavanie informácií. Takže odhadujem, že cestovanie do minulosti jednoznačne niečo zmenilo.

Zmenilo mňa.

Adam, Hunter a ja sme vyšli z obchodu a natrafili sme na Holly, ktorá práve vyhadzovala nejaké odpadky do koša rovno pred obchodíkom. Chytil som ju za ruku a odtiahol ju za strom, kde sme si mohli vychutnať súkromie.

„Adama zaujala tá baba v obchode. Pomáhal som mu dať sa s ňou dokopy.“

Holly sa zasmiala, keď som ju pritisol chrbtom k stromu. „Neukradol Hunter niečo?“ zamrmlala, ale to už som ju bozkával, takže nemohla poriadne artikulovať.

„Neviem o tom.“ Opäť som ju pobozkal, keď som vtom na líci zacítil niečo mokré. Odtiahli sme sa od seba a pozreli hore. Nebo sa roztvorilo a začalo liať ako z krhly.

„Dofrasa! Myslela som si, že celý deň bude pekne,“ začudovala sa Holly.

Vyšli sme spoza stromu a rozbehli sa k trávnatej ploche, kde už Adam a ostatní kolegovia zoraďovali deti.

Niekoľko z najmenších vykríklo, keď nad zoo zaburácal hrom. „Ideme do autobusu?“ spýtal som sa Adama.

„Áno,“ snažil sa prekričať náhlu búrku.

Všetky deti sa v zástupe rozbehli, ruksaky si držali nad hlavou. Holly a Adam bežali na začiatok radu, ja som zaostal, aby som smerom k východu poháňal oneskorencov.

Našťastie, autobus parkoval hneď pred vchodom do zoo. Za tú chvíľu som mal šaty a tenisky úplne premočené. Keď som na schodíky autobusu vyložil posledné dieťa, zbadal som asi jedenásťročnú ryšavú dievčinu, ktorá osamotene postávala v daždi. Bola ku mne obrátená chrbtom a ja som videl len jej vlasy, modré džínsy a košeľu s dlhými rukávmi. Z dlhého vrkoča jej kvapkala voda.

Počul som búšenie vlastného srdca a v hlave sa mi rojili myšlienky.

To nemôže byť ona.

Ale čo ak predsa?

Vykročil som k dievčaťu a počul som, ako na mňa v daždi Holly volá: „Jackson, kam ideš?“

„To dievča nepatrí k nám,“ povedal Adam. „Vráť sa. Odchádzame!“

Pridal som do kroku a raz-dva som bol pri nej. Poklepkal som ju po pleci a ona sa okamžite obrátila. Chvíľu na mňa prekvapene pozerala, potom sa usmiala. Keby to nejakým zázrakom bola ona, spoznala by ma vôbec?

Dážď dopadal na chodník a tmavé nebo rozžiaril blesk.

„Jackson!“ Holly opäť zakričala.

Upokojil som sa. Dievčatko malo modré oči. Nie zelené. Odľahlo mi, ale zároveň som pocítil aj sklamanie. „Och... prepáč. Pomýlil som si ťa s niekým.“

Zvrtol som sa a behom som sa vrátil k autobusu. Spoza okien ma sledovali desiatky detských hlavičiek. Vystúpil som po schodoch a striasol si vodu z vlasov. Všetky oči sa upreli na mňa. Asi na sekundu som si vymenil pohľad s Holly, ale prešiel som okolo nej a sadol si vedľa Adama.

Hrýzlo ma svedomie, keď som videl, ako si Holly sadá na prázdne miesto, sama a bez slova. Ale vedel som, že sa chcela na niečo opýtať. Podľa toho, ako na mňa všetci zízali, to musela byť pekná scéna.

„Čo to bolo za decko, za ktorým si sa rozbehol?“ spýtal sa Adam.

Musel som odvrátiť zrak. „Nič... len sa na niekoho veľmi podobá. Falošný poplach. Nestojí za reč.“

Adam sa naklonil bližšie a po chvíľke ticha znovu prehovoril: ,,Vyzerala ako Courtney, však?“

Vzdychol som si, ale nakoniec som predsa prikývol. „Je to hlúpe. Viem.“

„Nie je to hlúpe. To sa ľuďom bežne stáva.“ Zhlboka sa nadýchol a zašepkal: „Počkaj... snáď si nemyslíš... hmmm... zaujímavá teória, ale je v nej priveľa logických problémov.“

„Zabudni na to,“ povedal som, skôr ako ma stihol zasypať otázkami. „Prosím.“

Nebolo sa o čom baviť. Moja sestra, dvojča, zomrela. Ani po štyroch rokoch som sa z toho ešte nespamätal. Stále ma to mátalo, ona ma mátala. Najmä preto, lebo mi neuveriteľne chýbala.

Keď sme vstávali, aby sme vystúpili z autobusu, Holly na mňa počkala a vošla mi do cesty. „Si v poriadku?“

Zadíval som sa jej do ustarostených očí a potom som pokrčil plecami. „Samozrejme. Prečo?“

Tvár jej stuhla a otočila sa mi chrbtom. „Nič... zabudni na to.“

No super, takže som to úplne pokašlal. Ja debil. Holly by na mňa nikdy nevyletela a nikdy mi to nepovedala, ale ja som vedel, že si to myslí.

Vzal som jej premoknutý ruksak a prehodil si ho cez plece. „Takže... chceš ísť... možno sa vysušiť predtým, ako niekam vyrazíme?“

Zoskočila z posledného schodu na chodník, obrátila sa ku mne a usmiala sa. „Jasné.“

Chytil som jej blonďavý vrkoč do ruky a vyžmýkal z neho vodu. „Myslím, že budeš potrebovať fén.“

Položila mi dlane na tvár, bledomodré oči jej zvážneli. Presne tak ako pred niekoľkými minútami tie Adamove. „Si si istý, že si v poriadku? Čo si...“

„Som len niekedy čudný. To je všetko.“ Nasilu som sa usmial, chytil ju za plecia a otočil ju k vchodu do YMCY, aby sme sa čo najskôr schovali pred dažďom.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Prvá kapitola

Druhá kapitola

Tretia kapitola