Desivé splynutie – Votrelec v mojej mysli

(ukážka)

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Desivé splynutie – Očami vraha

Jill Hathaway

Desivé splynutie – Votrelec v mojej mysli– e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Pre J, S a F – mužov môjho života

PRVÁ KAPITOLA

Ten sen je vždy taký istý.

Sedím v aute rútiacom sa po diaľnici na sedadle spolujazdca. Nos mi dráždi zápach benzínu. Moje pery sa síce pohybujú, no vychádza z nich len akýsi bľabot, slová nedávajú žiaden zmysel.

Viem, čo bude nasledovať. Neviem však, čo s tým mám urobiť.

Za volantom sedí žena s popolavými vlasmi a mŕtvymi očami. Ustavične sa smeje. Keď ju prosím, aby zastavila, lebo nás zabije, moje slová sú akoby naruby prevrátené a ona sa len rehoce a rehoce. Otočí sa ku mne a ja vidím, že z jej úst lezú červy a pavúky. Tak ma to zarazí, že skoro zabudnem…

Že onedlho umrieme.

Ozve sa škrípanie a obe zrazu hľadíme cez čelné sklo na cestu. Stáča sa doľava, no my pokračujeme rovno, vyletíme z cesty a reflektory ožiaria kukuričné klasy.

Z ničoho nič sa odkiaľsi vynorí strom.

Z výkrikov mi zaľahne v ušiach, no nemôžem si ich zakryť, pretože v rukách zvieram umelohmotnú kanistru s benzínom.

Explózia svetla a tepla.

A potom už nejestvujeme.

* * *

Prebudím sa vo svojej izbe so stuhnutými končatinami. Ústa mám dokorán, no nie som si istá, či tie výkriky zostali v sne, alebo ma prenasledovali aj do tmavej miestnosti. Keď sa otvoria dvere a dnu pricupitá moja sestra Mattie, uvedomím si, že som ju zobudila. Otec, detský chirurg, ktorý má na zajtra naplánovanú veľkú operáciu, má pravdepodobne v ušiach štuple. Dobre, že som jeho nezobudila.

Mattie nadvihne prikrývku a ja sa posuniem, aby som jej urobila miesto. „Zase si mala ten sen?“ zašepká. Otočím sa a hľadím na strop. Mattie vie, že sa mi sníva o Zanovej smrti, no nevie, že v tom sne zomieram. Že som v skutočnosti bola s ním, keď jeho šialená matka narazila autom a oboch ich na mieste zabila. Že som bola… v ňom. Vnútri.

Na to, čím som a čo dokážem, neexistuje žiaden odborný termín. Aspoň ja o žiadnom neviem. Keď Zane zomrel, bola som v jeho mysli, tak ako som sa ocitla v mysliach iných ľudí, ak som sa dotkla niečoho, na čom zanechali odtlačok svojich emócií.

V ten večer som sa pokúsila dostať do Zanovej hlavy pomocou jeho obľúbeného románu od F. S. Fitzgeralda, aby som zistila, kde je moja nezvestná sestra. Ľudia zanechajú svoje stopy na všetkom možnom – na šperkoch, oblečení, nábytku, peniazoch. Záleží len na tom, čoho sa dotýkajú pri najväčšom príleve emócií.

Túto schopnosť som nemala odjakživa. V skutočnosti som bola až do jedenástich úplne normálna. Potom som prvýkrát splynula. Raz som schovala Billymu Morganovi peračník za katedru, keď odišiel z triedy, a vzápätí som sa ocitla na chlapčenských záchodoch, ako cikám. Bola to poriadna trauma. Odvtedy sa prevteľujem do iných ľudí – ak sa dotknem čohokoľvek, pri čom prežívajú silné emócie. Niekedy sa mi podarí zabrániť tomu, ak pojedám kofeínové tabletky a snažím sa zostať bdelá a sústredená, ale väčšinou to neovládnem. V priebehu posledného roka som sa ako-tak naučila ovládať. Napriek tomu mám stále chvíle, keď som vyčerpaná alebo nesústredená – a jednoducho s tým nedokážem nič urobiť.

Mattie nevie o všetkom. Vie len, že moja prvá láska pred šiestimi mesiacmi zahynula pri príšernej autonehode a že ma to prenasleduje v snoch. Ovinie mi ruku okolo pliec a pritúli si ma k sebe. Vie, ako sny dokážu preniknúť z hlavy do reality. Približne v tom istom čase, keď zomrel Zane, prišla o dve kamarátky – jednu zavraždili, druhá spáchala samovraždu. Myslím, že jej sny sú rovnako hrozné ako tie moje.

„Je len pol štvrtej,“ hľadím na budík. „Pospime si ešte.“

Mattie prikývne a zavrie oči. Sledujem, ako zaspáva, potom sa prevalím na bok a hľadím z okna. V mesačnom svetle občas vidím maminu tvár. Dnes v noci však nie. Mraky sú prihusté.

* * *

Z nepokojného spánku ma prebudí vôňa slaniny. Otec vstal poriadne skoro, keď nám stihol pripraviť raňajky pred odchodom do nemocnice. Hodím očkom po budíku. Ešte nie je ani šesť. Z Mattiných dokorán otvorených úst občas zachrčí chrápanie, ktoré pripomína štekanie malého psa. Skĺznem z postele tak, aby som ju nezobudila a vypnem budík.

Dole v kuchyni nájdem oca. Stojí ku mne chrbtom, tmavé vlasy sa mu milo krútia. Aj keď viem, že denverské omelety robil toľkokrát, že by celý recept dokázal odrecitovať aj pospiatky, jemne kĺže prstami po oranžovej kuchárskej knihe, otvorenej pred ním na linke.

Patrila mame.

Vrátim sa na chodbu a znova vojdem do kuchyne. Naschvál dupem, aby ma počul prichádzať. Všimnem si, že kuchársku knihu zatvoril a vrátil na miesto medzi extra panenský olivový olej a koreničky s exotickým korením.

„Dobré ránko, Sisa,“ zašvitorí. „Ako si sa vyspala?“

Mohla by som mu povedať o svojich nočných morách, no nechcem ho znepokojovať, keď má pred sebou dôležitú operáciu. Keď pracuje s bábätkami, nesmie ho nič rozptyľovať. Musí zabudnúť na všetko ostatné vrátane svojich dcér.

„Dobre,“ odvetím, schmatnem kúsok slaniny, ktorý chladne na papierovej utierke, a strčím si ho do úst. Pôžitkársky si nechávam rozplynúť chrumkavé slané mäso na jazyku. „Mňam,“ vezmem si ďalší kúsok.

„Aj Mattie je už hore?“ spýta sa otec.

„Nie,“ odpoviem. „Idem ju zobudiť.“

Pridržím Mattie pod nosom kúsok slaniny. Pokrčí tvár a mykne hlavou z boka na bok. Potom otvorí jedno oko. „Si hrozná, vieš to? Snívalo sa mi, že sa bozkávam s kapitánom Jackom, keď sa odrazu jeho jazyk premenil na veľký kus slaniny.“

Rozosmejem sa a hodím si slaninu do úst. „Čo je na tom zlé? Máš svojho Deppa a navyše aj niečo pod zub.“

Mattie po mne hodí vankúš. „Ty si fakt mimo.“

Chichoceme sa ešte aj pri stole. Otec dal na stôl tri prestierania, tri taniere, tri poháre. Už je to dávno, čo sme boli štyria. Pohľad na kreslo pri okne, kde mama vždy sedávala, už tak nebolí.

„Tak, čo ťa čaká dnes, ocko?“ spýta sa Mattie, aj keď vie, že pri stole nerada počúvam o otcových operáciách, najmä keď žujem slaninu. Sestra na mňa vyplazí jazyk celý od vajíčka, a ja viem, že ide o odplatu za prekazený sen s Johnnym Deppom.

„Polydaktýlia,“ vyhlási otec. „Jedno dievčatko sa narodilo so šiestimi prstami na pravej ruke. Dnes ten šiesty odstránim,“ vysvetlí, keď zbadá naše nechápavé výrazy.

Odložím vidličku.

„Snažil som sa jej rodičom vysvetliť, že by bolo lepšie počkať, kým troška dorastie,“ pokračuje otec, „no oni sú z tých šiestich prstov nesvoji. Nemôžem im to vlastne mať za zlé. Naša spoločnosť sa správa…“

„Sú ochotní riskovať, len aby sa zbavili nadbytočného prsta?“ spýta sa Mattie. Presne to isté napadlo i mne. Pripadá mi nevhodné rezať do bábätka, len aby zapadlo do väčšinovej spoločnosti. Rodičom sa nepáči, ako vyzerá, tak ho dajú opraviť. Čo by sa asi stalo, keby sa na moju schopnosť splývania s inými ľuďmi prišlo, keď som bola v maternici? Mysleli by si moji rodičia, že som monštrum? Keby existovala operácia, po ktorej by som bola normálna, dožadovali by sa jej? Myslím si, že mama nie, pretože ona sa tiež dokázala prevteľovať do iných ľudí. Často omdlievala. Stavím sa, že aj ju vťahovalo do mysle iných ľudí, do ich životov. Škoda, že zomrela skôr, než som sa jej na to mohla spýtať. Teraz sa to nikdy nedozviem. Keď o tom chcem hovoriť s otcom, zmení tému.

Ocko neverí tomu, že dokážem vkĺznuť do hláv ostatných ľudí. Keď sa to začalo, pokúšala som sa mu to vysvetliť, no on ma poslal k psychiatričke. Tá tvrdila, že sa snažím upútať po maminej smrti pozornosť. Snažila som sa nemyslieť na to, odpustiť mu, že si myslí, že klamem a že ma od seba odstrčil, keď som ho najviac potrebovala. No niekedy ma pochytí hnev a musím ísť od neho jednoducho čo najďalej.

„Rodičia chcú, aby sa to vyriešilo, kým dievčatko vyrastie, aby sa na to nepamätalo,“ vysvetľuje otec.

„Idem pod sprchu,“ vyhlásim a odstrčím stoličku. Otec a Mattie hľadia, ako beriem zo stola svoj tanier a pohár, oplachujem ich a vkladám do umývačky. Potom zamierim nahor. Noc bez spánku ma začína ťažiť, a preto túžim zaliezť naspäť do postele.

Rollins, môj najlepší kamarát, tu bude o pol hodiny. To mi trošku zodvihne náladu. Vždy vie, ako ma rozveseliť.

* * *

„Vyzeráš strašne,“ vyhlási Rollins, keď otvorím dvere na jeho starom striebornom Nissane Stanza a vkĺznem dnu. Podá mi polystyrénový téglik s kávou. „Bez kofeínu,“ dodá. „Presne ako si chcela. Nevedel som, že piješ také gebuziny.“

Napijem sa horúcej tekutiny a zodvihnem prostredník. „Odpusť, zle som sa vyspala. Povedala som si, že by mi možno prospelo obmedziť prísun kofeínu.“

Jeho tvár zvážnie: „Opäť ten sen.“

Na rozdiel od Mattie Rollins vie, čo sa v mojich snoch deje. Že znovu prežívam Zanovu smrť. Vie, ako ma to mučí.

„Hej,“ prikývnem a znovu sa napijem. „Vo vysokom rozlíšení.“

„Doparoma, Sisa. Mrzí ma to.“

Vtom sa otvoria zadné dvere a dnu naskočí Mattie. Auto sa zaplní jej sladkým parfumom a začnem sa dusiť. „Bože, Mattie. Vari si na seba vyliala celú fľaštičku?“

„Presne!“ vyštekne na mňa. „Niekto zabral sprchu, takže som si ráno nemohla umyť vlasy. Netušíš náhodou, kto to asi tak mohol byť?“

Rozpačito sa na ňu pozriem. Myslím, že keď som si umývala vlasy, na chvíľu som zaspala. Mattie ma prebudila búchaním na dvere a jačaním, že ak okamžite neotvorím, pociká sa. Upokojila sa, až keď som jej požičala svoj čierny svetrík s okrúhlym výstrihom.

„Prepáč,“ zamrmlem.

Rollins zaradí spiatočku a vycúva z príjazdovej cesty.

Keď prechádza okolo našej štvrte a mieri k škole, kĺžem pohľadom z jedného domu s trávnikom na druhý. Lístie, pred niekoľkými mesiacmi rozhádzané po trávnikoch, keď som bola zaľúbená do Zana, zmizlo. Napadol sneh, zase sa roztopil a pod ním sa objavila chabá aprílová tráva, a na slnko sa začali predierať kvetiny. Uvažujem, či nie pridlho sa vyrovnávam so Zanovou bolestivou zradou, s faktom, že vedel, že sa jeho matka chce pomstiť mojej rodine a nechal ju spriadať jej choré plány, dokonca aj keď sa do mňa zamiloval. Niekedy sa pýtam, či ma naozaj miloval. Alebo či to, čo som ja k nemu cítila, bola skutočná láska. Pretože ak áno, som z toho nenormálne smutná. Vždy som si myslela, že láska má byť čistá, posilňujúca a ukázalo sa, že to, čo bolo medzi mnou a Zanom, bolo vnútri zhnité.

Do mojich myšlienok prenikne Rollinsov hlas, a tak sa vrátim naspäť do reality. Z reproduktorov vyhráva Perfect Circle a dvere s podlahou auta akoby vibrujú od zvuku.

„Počula si, čo som hovoril?“

„Prepáč. Čo také? Niečo o rádiu?“

„Dostal som to štipko,“ oznámi mi Rollins vzrušene. „Na KRNK, univerzitnú stanicu. Chcú ma v utorok a vo štvrtok v noci od desiatej do druhej. Čo je perfektné, pretože budem môcť…“

Odmlčí sa a zadíva sa do spätného zrkadla na Mattie. Viem, čoho sa zľakol – že takmer vyzradil svoje veľké tajomstvo, že sa musí každý večer starať o svoju mamu – pripraviť jej jedlo, vykúpať ju a dokonca uložiť do postele. Mrknem na zadné sedadlo. Nemusí sa stresovať, Mattie je zaujatá svojím mobilom. Určite píše esemesku Regine, novej babe v skupine roztlieskavačiek, s ktorou sa počas posledného mesiaca skamarátila.

„A cez víkendy budem brigádničiť vo Večnom vinyle,“ pokračuje Rollins.

„To je super,“ utrúsim.

„Hej. Začínam dnes večer. Budeš počúvať?“

„Jasné,“ prikývnem. „Pri svojom veľkom debute potrebuješ aspoň jedného poslucháča, no nie?“

Rollins sa ku mne natiahne a roztopašne ma štuchne do ramena. Začnem si to miesto masírovať a našpúlim pery, predstierajúc, že to bolelo. Jeho oči sa stretnú s mojimi a ja dúfam, že napriek môjmu žartovaniu vie, že by som preňho spravila čokoľvek. Odvtedy, čo ma na jeseň vytiahol z horiaceho domu a priznal, čo ku mne cíti, medzi nami niečo vzniká. Akoby to však nikto z nás nechcel bližšie skúmať, aby to náhodou nezničilo naše priateľstvo. A pravdu povediac, po tom, ako sa skončil môj vzťah so Zanom, nie som si istá, či by som zvládla druhýkrát zlomené srdce.

Zaparkujeme na školskom parkovisku a Mattie vyskočí von, hneď ako Rollins vypne motor. Odkedy zomreli jej najlepšie kamarátky, trávi s nami viac času, ale v škole je radšej s ostatnými roztlieskavačkami. Strata dvoch členiek ich zomkla, akoby zúfalo hľadali nejakú istotu.

Prehodím si batoh cez plece a kráčam za Rollinsom krížom cez parkovisko. Vojdem do školskej budovy a stuhnem. Vyzerá to tu úplne inak, než keď som včera odchádzala. Všade visia ružové a zlaté stuhy. Oproti hlavnému vchodu tróni dlhý obdĺžnikový rozkladací stôl, vyzdobený zlatým papierom a ružovými balónikmi. Nad ním visí nápis: OPÄŤ JE TO TU! TU DOSTANETE LÍSTKY NA ŠKOLSKÝ PLES!

Uff. Celkom som naň zabudla.

Mattie včera večer donekonečna kvákala o tom, že dnes sa začnú predávať lístky na ples. Mala riadnu depku, pretože si bola istá, že ju nikto nevyzve do tanca – čo je absolútne smiešne, pretože Mattie nielenže patrí medzi najpopulárnejšie baby v škole vo svojom ročníku, ale navyše sú do nej všetci chalani buchnutí. Má žiarivo zlaté vlasy, presne ako mala mama, a jasnomodré oči. Ako typická barbina.

Bola som ako ona, naivná a oddaná mylnej predstave, že moja povesť je najdôležitejšia a spoliehala som sa na to, že si ostatných získam svojím vzhľadom. Keď som bola v druhom ročníku, stalo sa niečo, čo všetko zmenilo.

Scott Becker, najsexi chalan z našej triedy, ma pozval na ples. Samantha Phillipsová, v tom čase moja najlepšia kamarátka, bola doňho síce trošku buchnutá, aj tak som však jeho pozvanie prijala. Bol to krásny večer, kým som nezačala mať pocit, že omdliem priamo na tanečnom parkete. Scott sa ma spýtal, či si nechcem sadnúť, a ja som prikývla. Keď ma odtiahol do chlapčenskej šatne, naozaj som bola mimo. Prebudila som sa vo chvíli, keď som mala šaty vyhrnuté a keď Rollins mlátil Scotta. Nikdy som nezistila, čo presne so mnou Scott robil, keď som bola v bezvedomí, ale viem si to domyslieť.

Moje takzvané kamarátky ma po tejto udalosti začali ignorovať. Samantha rozšírila po škole, že som sa so Scottom (ktorému odvtedy nik nepovedal inak než Whisky, pretože ogrcal tanečný parket) v šatni vyspala. Roztlieskavačky sa so mnou prestali rozprávať a ja som si zo vzdoru odfarbila vlasy na ružovo. S ružovými vlasmi som sa cítila, akoby som ja odmietala ostatných, nie oni mňa.

Teraz sa môj odtieň podobá sestrinmu. Dokonca som sa začala znovu rozprávať s niektorými roztlieskavačkami. No už to nie je ako kedysi. Nazrela som za oponu a už nikdy si nebudem myslieť, že títo ľudia stoja za to. A Rollins bol so mnou po celý ten čas. Rovnako ako teraz.

„Pozri, Sisa! Opäť je to tu!“ vyhlási Rollins a v predstieranom nadšení si zovrie paže.

„Fíhááá,“ zatlieskam a uškrniem sa.

Dlhý rad študentov dožadujúcich sa lístkov je však trošku prekvapujúci. Myslela som si, že si bude viac deciek zháňať rande na poslednú chvíľu, ale keď vidím, ako chalani vyťahujú peňaženky a rečnia v rade, napadne mi, že spolužiaci tento hlúpy ples očakávajú už celé týždne, ak nie mesiace.

Školský ples.

Pche.

Míňam stôl a mierim k svojej skrinke, keď začujem známy hlas a stuhnem.

Whisky Becker.

Nakláňa sa nad lavicou a koketne sa usmieva na Samanthu Phillipsovú, ktorá má na starosti pokladničku s peniazmi. „Ahoj, Sam. Chcela by si ísť so mnou na ples? Mal by som pre teba niečo lepšie než kvietok na šaty.“ Chytí sa v rozkroku a všetci jeho kamaráti futbalisti sa rozrehocú.

Samanthin výraz tváre stvrdne: „Nechaj si ho v nohaviciach, Whisky.“

„Keby si zmenila názor, daj vedieť,“ utrúsi Whisky, odlepí sa od stola a vrazí do mňa. Páchne mu z úst, akoby mal na raňajky cibuľový bagel. Alebo si možno len zabudol vyčistiť zuby. Zdvihne sa mi žalúdok.

„Hej, Sisa, daj si odchod,“ vyhlási oplzlo. „Svoju šancu si už prepásla.“

„Trhni si,“ odseknem.

Na pleci cítim Rollinsovu dlaň. Nakloní sa ku mne a pošepká mi do ucha: „No tak, Sisa. Poďme.“ Dovolím mu, aby ma previedol okolo davu chechotajúcich sa futbalistov.

„Kretén,“ zašomre Rollins, keď ich máme za chrbtom.

DRUHÁ KAPITOLA

Na hodine angličtiny sa stane čosi zvláštne.

Chvíľu je pani Wingerová pri tabuli a píše na ňu definíciu slova motív a vzápätí… tam nie je.

Odrazu nie je nič. Nie ako keď zaspávam. Vnímam svoju prítomnosť v triede, ale zároveň tam už nie som. Topím sa v hlbokom mori temnoty. Počujem tlmené zvuky a občas rozoznám jedno či dve slová. Čas akoby sa zrýchľoval alebo spomaľoval. Ubehnú minúty. Alebo možno hodina. Netuším.

A potom som zrazu opäť na svojej stoličke, pred sebou mám zošit s napoly dokončenou definíciou motívu, napísanou fialovým atramentom.

Rozhliadnem sa, či si niekto všimol niečo zvláštne. Samantha na mňa zíza z opačnej strany miestnosti. Zaručene by zaregistrovala, keby som sa správala čudne. Pred tým debaklom so školským plesom v druhom ročníku sme boli nerozlučné priateľky. Lakovali sme si navzájom nechty a bláznili sa na mojej posteli na Lady Gaga.

Od požiaru na jej večierku minulú jeseň so mnou neprehovorila. Ani sa mi nepoďakovala, že som sa ju snažila vytiahnuť z domu, aby nezhorela. Nemala som však dosť síl a omdlela som. Rollins nás potom obe zachránil.

A teraz na mňa Samantha hľadí, akoby vedela, že sa stalo čosi nezvyčajné, ale nebola si tým stopercentne istá. Pozrie sa na svoje ryšavé vlasy a začne si ich ovíjať okolo prostredníka. Napokon pokrčí plecami a vráti sa k svojim poznámkam.

Sklopím zrak k svojim dlaniam.

Neovládateľne sa trasú.

Celý ten incident prisúdim nedostatku kofeínu, zdvihnem pero a pokračujem v odpisovaní z tabule.

* * *

Keď sa začne tretia hodina, som už úplne hotová. Kofeínový absťák je vážna vec. V hlave mi búši, a tak túžim po šálke kávy, až sa mi zdá, že po nej žiadostí každá žilka v mojom tele. Chcem si trošku odpočinúť so svojou knižkou Astronómia: Kozmická perspektíva, no nemôžem ju v skrinke nájsť. Som si takmer istá, že som ju včera nechala na poličke, no nikde jej niet.

Porazenecky sa odtackám dozadu do knižnice, položím si hlavu na stôl a zavriem oči. Pár sekúnd sladkého odpočinku, kým ma knihovníčka hrubo prebudí ťukaním krikľavo červených nechtov o drevo.

„Toto je knižnica, nie spálňa,“ zvestuje mi. „Ak nemáš nič lepšie na práci, nájdi si niečo na čítanie.“

Zahryznem si do jazyka, aby som jej niečo neodsekla a nevyslúžila si byť po škole, a hľadím, ako sa vracia dopredu k svojmu stolu. S povzdychom vstanem, prejdem k priehradke s časopismi a vezmem si magazín Šport. Aby bola knihovníčka spokojná, vyčarím na tvári pohŕdavý úsmev a opäť sa usadím.

Pár minút vôbec nevnímam pretáčané stránky a fotky. Malé čierne písmenká sa mi rozplývajú pred očami. Po chvíli cítim, ako mi opäť klesá hlava. No tentoraz nezaspím. Tentoraz je to iné. Cítim zo stránok časopisu čosi, čo ma núti poddať sa. Chystám sa splynúť.

* * *

Míňam steny gymnázia. Pomaly poklusávam vedľa Randalla Fritza, nováčika vo futbalovom tíme. Vdychujem chladný vzduch. Osoba, do ktorej som sa prevtelila, otvorí ústa: „Dnes večer to bude dosť šialené.“

Opäť Whisky.

Hm, jedine on dokáže zanechať emocionálny odtlačok na otrhanom športovom magazíne. Napadne mi, čím som urazila vesmír, že musím naraziť na tohto neandertálca dvakrát za jeden deň. Keď som však už vnútri, necítim jeho zapáchajúci dych, takže je to predsa len o čosi lepšie.

Predpokladám, že Whisky rozoberá s Randallom veľkú žúrku, ktorá sa má večer konať v lese za mestom. Celý týždeň decká nehovoria o ničom inom. Nie že by som sa tam chystala.

„Viem, kamarát. Nemôžem sa dočkať.“

Prv než sa dozviem niečo viac, rýchlo sa vrátim do vlastnej hlavy, čo je dosť úľava. Nemusím počúvať prázdne reči Whiskyho a Randalla o tom, ako sa večer opijú, alebo po ktorých babách pôjdu.

Sú odporní.

* * *

Ležím na zemi pod tribúnami a čakám na Rollinsa. Tu, medzi smetím a lístím, ktoré sem vietor nafúkal od jesene, je naše miesto. Nie je to bohviečo, no stále lepšie než sedieť v bufete, ktorý zo záhadných dôvodov smrdí od kapusty, a pozerať sa, ako chalani súťažia, kto zje viac kúskov mastnej feferónovej pizze.

Začujem kroky a otvorím jedno oko.

„Niečo som ti priniesol,“ oznámi Rollins a podá mi fľašku koly.

„Ty odporný pokušiteľ,“ poďakujem.

Chvíľu so sebou zápasím a potom si poviem, že kola nie je taká zlá ako káva a že ju možno potrebujem, aby som dnešný deň nejako zvládla. Odzátkujem vrchnák a doprajem si poriadny hlt.

Potom si utriem spakruky ústa a poviem: „Vďaka.“

Rollins pokrčí plecami. „Hovoril som si, že by ti to dobre padlo. Keď si spomeniem, ako si ráno vyzerala…“

„Dobre ma poznáš. Počas tretej hodiny som splynula s Whiskym Beckerom. Dnešok nestojí za veľa.“

Rollins sa na mňa ustarane zahľadí. Je jediným človekom na svete, ktorý vie, že splývam. Keď to zistil, veľmi ho to vydesilo. Najmä keď som mu prezradila, že som doňho vkĺzla, keď kúpal svoju invalidnú matku. Potom to vstrebal a odvtedy ma veľmi podporuje. „Si v poriadku?“

„Hej,“ odpoviem. „Počula som, ako sa rozpráva s Randallom Fritzom. Robili si plány na dnešnú párty.“

„Fakt úžasné,“ skonštatuje Rollins.

„Presne,“ súhlasím. „Tak čo, aj ty si z dnešného večera nervózny?“

Rollins si oblizne krúžok v pere: „Nie.“

„Netáraj.“

Vzdychne si. „Pridobre ma poznáš. Nie som nervózny, skôr sa trochu bojím. Čo keď nikto nezavolá? Čo keď budem celý čas hovoriť len sám so sebou? Čo keď to pokašlem?“

Ponúknem mu svoju kolu. Naše prsty sa krátko dotknú, keď si ju odo mňa berie, a mne prebehne po chrbte mráz, aj keď to môže znieť ako klišé. No je to tak. Odtiahnem ruku a dúfam, že si nič nevšimol.

„Pridobre ma poznáš,“ zopakuje, keď mi vracia fľašu.

„Je to tak.“

* * *

Na večeru je moja obľúbená domáca pizza so zelenými papričkami.

Hľadím, ako otec s Mattie skláňajú hlavy v modlitbe. Krížik na sestrinom krku, ktorý nosievala mama, odráža svetlo lustra visiaceho nad stolom. Ten, vrátane väčšiny nášho zariadenia, objavila mama na blšom trhu.

„Ako dopadla operácia?“ spýta sa Mattie, keď sa obaja domodlia.

Našťastie, otec nezachádza do detailov, čo občas robieva, keď hovorí o nejakom zaujímavom prípade. Berie lekársku prísahu vážne a nikdy nám neprezrádza mená svojich pacientov. Občas neodolá a pochváli sa, ako skvelo operácia prebehla alebo sa posťažuje, ako to sestra takmer celé spackala.

„Dobre, podľa očakávaní,“ odvetí. „Len dúfam, že rodičia sa dobre rozhodli.“ Myslím na bábo, ktoré sa zotavuje po operácii, a zovrie mi srdce.

„Ako bolo v škole?“ vyzvedá otec.

„Prvú hodinu som mala strašné kŕče. Musela som ísť za školskou sestrou. Dala mi prášok proti bolesti a nechala ma na chvíľu si odpočinúť,“ vyhŕkne Mattie dramaticky, prv než stihnem odpovedať.

Otec podľa všetkého trošku ľutuje, že sa pýtal. Otočí sa ku mne: „A čo ty, Sisa? Mala si sa dobre?“

Prikývnem a odhryznem si z pizze. Ani náhodou mu nebudem vešať na nos dnešný čudesný zážitok z angličtiny alebo to, že som splynula s Whiskym. Obe tieto udalosti prisudzujem svojmu kofeínovému absťáku. Ani otec, ani Mattie netušia, že som ešte pred niekoľkými týždňami prehĺtala dvadsať až tridsať kofeínových tabliet denne, pretože som sa zúfalo snažila nezaspať, aby som s nikým nesplynula.

„Naučila som sa, čo je to motív,“ nadhodím.

Otec prikývne. Mám pocit, že by radšej počúval rozprávanie o Mattiných krámoch než o mojich literárnych termínoch. „Hm, dobre.“ A strčí si do úst ďalšiu porciu.

„Nevidel niekto z vás moju knihu o astronómii?“

Otec i Mattie zavrtia hlavou.

Potom už jeme v tichosti.

* * *

Po jedle opláchneme taniere a vložíme ich do umývačky. Potom sa natiahnem na posteli. Budík hlása tri minúty po desiatej. Ešte predtým som našla v otcovej pracovni staré zaprášené rádio a teraz sa na ňom snažím naladiť KRNK. Počujem však len praskanie. Točím kolieskom na opačnú stranu a nakoniec nájdem správnu stanicu – a začujem známy hlas.

Rollins.

Rozpráva o tom, aké smiešne sú školské plesy – aké absurdné je pre chalanov minúť šesťdesiat dolárov, zarobených počas týždňov brigád, za lístok, nehovoriac o stovke za smoking a ďalších dvadsiatich za živôtik. Niektorí hlupáci si na tú príležitosť dokonca požičiavajú limuzínu. Tieto jeho výlevy som už počula miliónkrát. Zdvihnú sa mi kútiky úst. Zavriem oči a nechám sa unášať známym hlasom, jeho známymi slovami.

„Moja kolegyňa Anna so mnou v tomto bode nesúhlasí,“ pokračuje.

Otvorím oči dokorán. Kto je Anna?

Rollins rozpráva ďalej: „Čiastočne ju chápem. Toto všetko vychádza z romantickej predstavy, že chlapec sa má postarať o to, aby sa dievča cítilo ako princezná a podobné kraviny. Ak o niekoho naozaj máte záujem, nemali by ste naňho míňať peniaze len preto, aby ste mu to dokázali. Prečo si jednoducho nepožičať pár strašidelných filmov a nedať si pukance?“

Uškrniem sa. Presne toto robievame s Rollinsom každý piatkový večer: pozeráme horory a napchávame sa nezdravými maškrtami. Hovorievame tomu Strach v piatkových hrách. Nemôžem si pomôcť, ale premýšľam, či jeho slová neskrývajú hlbší význam. Snaží sa mi niečo naznačiť, dať mi najavo, že ku mne stále niečo cíti? Alebo je to všetko len teória? Len žartíky v jeho šou?

Schmatnem vankúš a pritisnem si ho k hrudi.

„V každom prípade som si však istý, že ste už zo mňa unavení. A tak vám namiesto rozprávania pustím song, z ktorého podľa mňa cítiť skutočnú romantiku.“ Počujem, ako sa prehrabáva v cédečkách a hľadá to pravé. „Tu je to. Everlong od Foo Fighters. Tak fajn, neposlušné decká, čo ste ešte hore, aj keď je zajtra škola. Takto by mal znieť rock.“

Keď starým rádiom otrasú prvé akordy, zavriem oči. Je tá pieseň určená mne? Song o tom, ako na niekoho dlho čakáte a túžite po ňom? Cíti ku mne Rollins ešte stále to isté ako onoho októbrového večera? Alebo stretol inú babu, ktorá je pripravená jeho lásku opätovať?

Hudba ma zaplavuje a v hlave sa mi vynárajú hlúpe výjavy. Rollins v starobylom smokingu a ja v trblietavých čiernych šatách. Spolu sa hýbeme do rytmu hudby, priveľmi pomaly na takú rýchlu pieseň…

* * *

Tento sen nie je ako ostatné.

Tentoraz nesedím na sedadle spolujazdca, som vodička. Volant je v mojom zovretí tvrdý a ťažkopádny a vo vzduchu cítim slabú vôňu vanilky z osviežovača vzduchu, ktorý dala sestra do otcovho auta, keď ju učil šoférovať.

Nie som na diaľnici ako zvyčajne. Som na nejakej divnej bočnej ceste, ktorú nespoznávam. Pod pneumatikami škrípe štrk, okolo sa mihajú kukuričné polia ako rozostrené tiene v tme. Auto bohvie prečo stále zrýchľuje. Chvíľu mi trvá, kým si uvedomím, že zo všetkých síl šliapem na plyn.

Svetlo mesiaca, drevený plot, čo sa mihne vľavo, sladká vôňa plávajúca vzduchom – všetko je až priveľmi reálne. Rozhodnem sa niečo vyskúšať a myknem volantom doprava.

Auto zmení smer a mne poskočí žalúdok. Potom vojde do priekopy, ale nezastaví sa. Periférnym videním zbadám telefónny stĺp, a keď narazím doň bokom auta, prejde mi pažou a hruďou bolesť z napnutého pásu. Hlava mi narazí o sklo a všetko sčernie.

Keď sa prebudím, hľadám predmety útechy zo svojho detstva – ďalekohľad, staré hojdacie kreslo, ktoré patrilo mame. Namiesto toho vidím vanilkový osviežovač postriekaný krvou, ako sa pohojdáva kúsok od mojej tváre.

Posadím sa a zajačím od bolesti. Roztrasene sa natiahnem za zrkadlom a nastavím ho tak, aby som sa v ňom videla. Moja tvár je v mesačnom svetle bledá a stekajú po nej pramienky čiernočervenej krvi.

Nesnívam.

Toto sa naozaj deje.

Ako som sa sem, dopekla, dostala? Posledná vec, na ktorú sa pamätám je, ako zaspávam a počúvam Rollinsa. Kedy som vstala, že o tom ani neviem, kedy som sa odkradla po schodoch a von z dverí a kedy som nastúpila do otcovho auta?

Nedáva to zmysel.

Hľadám svoj mobil. Keď som sa dokázala dostať do auta a odviezť bohviekam, možno som mala toľko rozumu, aby som si ho vzala so sebou. Na prístrojovej doske ani na zemi však nič nie je. Otvorím priehradku na rukavice a prehrabávam sa v papieroch od auta. Nič.

Postrčím do dverí a vygúľam sa von. Je chladná iowská aprílová noc. Tenké tričko mi nadvihuje vietor. Otočím sa naspäť k autu a schmatnem mikinu s nápisom University of Iowa, ktorú ocko kedysi hodil na zadné sedadlo. Trošku ma zahreje, je to lepšie než nič.

Kde som?

Štrková cesta sa tiahne donekonečna na obe strany. Na oblohe jasne žiari Malá medvedica. Hneď sa cítim o trochu menej sama. Otočím sa a zazriem žiaru mesta. Vykročím po ceste a mierim k svetlám. V hlave mi rachotí, keď sa v tom všetkom snažím nájsť nejaký zmysel.

Prazvláštne udalosti pre mňa rozhodne nie sú novinkou. Som zvyknutá nečakane splývať s inými ľuďmi a zisťovať, v kom to dokelu som a čo robím. Toto je však čosi iné. Toto nie je splývanie. Nie som v tele niekoho iného. Som vo svojom vlastnom. Je to skoro akoby… akoby moje telo prevzal ktosi iný a primal ma ukradnúť otcovo auto a previezť sa.

Je to, akoby so mnou niekto splynul.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA