KRIMI TRILER:

DOM SMRTI

(ukážka)

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Zločin – Čierny sneh

Zločin – Ľadové oči

Krimi triler – Slzy anjela

Ulrike Rylance

Krimi triler: Dom smrti – e-kniha

Copyright © Fragment 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Nenávisť.

Podľa slovníka veľmi silná averzia proti niekomu alebo niečomu. Synonymá sú odpor alebo zášť. Množné číslo neexistuje.

Aké smiešne. To predsa ani zďaleka nestačí. To, čo k tomu dievčaťu cítim, je viac než odpor alebo zášť. Nenávisť je, keď niekomu želáte smrť.

Keď ho chcete umlčať.

Navždy.

Opakom je láska.

1. kapitola

Myslela som si, že zohnať izbu bude jednoduchšie. Alebo som príliš prieberčivá? V každom prípade som si neuvedomila, koľko existuje na tomto svete podivných ľudí, do ktorých bytu by som sa za žiadnych okolností nechcela nasťahovať. Ani keby to malo byť len na pár týždňov. Baktériami zamorené kuchyne počítačových fanatikov, ktorí žijú viac-menej v tme, izby veľké ako vreckovka alebo – vrchol všetkého, ktorý som videla pred desiatimi minútami – byt obývaný skupinou dievčat, kde visel na kuchynských dverách rozpis, kto kedy upratuje. Chceli jedine dievča – chalani sú podľa nich veľmi neporiadni. Najradšej by si ma tam boli hneď nechali, aj keď som ich okamžite odmietla. Napriek tomu mi však vnútili svoje telefónne číslo. Pre každý prípad.

Povzdychla som si a zažmúrila do slnka. Bola polovica júna a strašná horúčava.

Posledná adresa na mojom zozname nebola podľa mapy Lipska veľmi ďaleko. Nasadla som na bicykel a začala som dúfať, že tentoraz nájdem niečo rozumné. Ak budem musieť stráviť ešte jeden deň s tetou Franziskou a počúvať vrieskanie jej ročných dvojčiat, zbláznim sa. Okrem toho sa nehodlám popri prázdninovej brigáde ešte hrať na opatrovateľku. Jasné, dvojčatá sú strašne zlaté – ale na mňa to neplatí.

Zahla som doprava. Vysoké činžiaky zmizli a vystriedali ich honosné vily. Obrovské gaštany poskytovali príjemný tieň. Zafúkal vietor a v lístí to zašumelo.

Som tu správne? Nedokázala som si predstaviť, že sa za niektorou z tých elegantných fasád so štukovou omietkou skrýva izba, ktorú by som si so svojimi nepatrnými finančnými možnosťami mohla dovoliť.

Zastavila som a znovu som sa pozrela na papierik s adresami. Číslo 34 bolo na konci ulice. Veľká stará vila, nie taká parádna ako jej sestry vpredu, ale aj tak pôsobivá. Stála vzadu v záhrade a takmer úplne ju zakrývalo krovie a stromy. K domovým dverám, nad ktorými sa k stene túlil bucľatý kamenný anjel, viedla štrková cestička. Zosadla som z bicykla a zaklonila som hlavu. Dom vyzeral, akoby spal. Pripadal mi temnejší a väčší než susedné domy. Na okamih sa mi zdalo, že sa za oknom na prízemí niečo pohlo.

Zarazilo ma, aké tu je ticho. Ticho a oveľa väčšie šero než inde na tejto ulici. Skoro sa mi zdalo, že sem nikdy nezablúdi slnko. Naraz mi naskočila husia koža, hoci ešte pred chvíľkou som sa potila. Bolo to zvláštne. Nedokázala som nič rozoznať, ale napriek tomu som mala pocit, že ma niekto pozoruje. Asi by som mala radšej zmiznúť. Určite som si zle odpísala adresu.

Vtom začal vnútri niekto hrať na klavíri – nádhernú, romantickú melódiu. Stála som tam ako prikovaná, neschopná pohnúť sa z miesta. Cez husté krovie odrazu prenikol slnečný lúč a zalial vilu mäkkým popoludňajším svetlom.

Správala som sa poriadne pochabo. Mala by som konečne zazvoniť a prezrieť si izbu, ktorá už bude pravdepodobne aj tak prenajatá. Odhodlane som vykročila po cestičke, zhlboka som sa nadýchla a priložila som prst k zvončeku. Potom som mimovoľne na okamih dvihla hlavu.

Kamenný anjel sa týčil priamo nado mnou a namiesto očí mal dve prázdne diery.

2. kapitola

Dvere sa otvorili ešte skôr, než som stisla zvonček. Neviem, čo som očakávala. Pravdepodobne nejakú zošúverenú starú gazdinku v zástere, ktorá mi s pohŕdavým pohľadom oznámi, že s pánom profesorom teraz hovoriť nemôžem. Niečo na ten spôsob.

V žiadnom prípade nie šľachovitého mladíka s polodlhými vlasmi, úzkymi okuliarmi, len o niečo staršieho než ja, v rifliach a tričku so zvláštnym vzorom. Alebo to boli fľaky? Zacítila som neobvyklý sladkastý pach.

„Dobrý deň,“ povedala som. „Prišla som kvôli tej izbe.“

„Sláva,“ opáčil ten chalan bez toho, aby zmenil výraz tváre. „Už som si myslel, že si od Svedkov Jehovových.“

A kým som naňho zmätene hľadela, zrazu sa rozchichotal, až som intuitívne o kúsok ustúpila. Klavír zmĺkol a z izby sa vystrčilo dievča v tmavomodrých šatách s krátkymi svetlými vlasmi. Spýtavo sa na mňa pozrelo. Dokelu, zazvonila som pri nesprávnych dverách? Aké trápne.

„Prišla som kvôli tej izbe,“ zopakovala som, tentoraz ešte neistejšie než predtým. „Je stále voľná?“

„Jasné,“ povedal chalan po sekunde váhania a urobil rukou gesto, ktoré pôsobilo zdvorilo a zároveň komicky. Ustúpil nabok, aby som mohla vojsť. Dievča sa usmialo, aj keď skôr len samo pre seba. Vo vlasoch malo na bokoch čierne a svetlé pásiky.

„Ja som Nina,“ predstavila som sa a v duchu som sa pýtala, kam som sa to dostala.

„Julius.“ Chalan kráčal predo mnou cez úzku chodbu. Vpravo boli dvere, pravdepodobne do pivnice. Potom nasledovala priestranná vstupná hala s vysokým stropom a so starými parketami. Bolo tu príjemne chladno, asi preto, že sa dovnútra nedostávalo takmer žiadne svetlo.

„Ja som Claire,“ ozvalo sa dievča a s úsmevom mi podalo ruku. „Čo robíš tu v Lipsku?“

„Som tu na prázdninovej praxi v jednej advokátskej kancelárii,“ odpovedala som. Potešilo ma, že aspoň ona prejavila nejaký záujem. Kráčali sme za Juliusom. Bolo tu strašne veľa miesta. V hale by sa dalo tancovať ako v nejakej starej hollywoodskej komédii. Len tu bolo trochu šero. Ale prečo Julius zaváhal, kým ma pozval dnu? Buď je tá izba voľná, alebo nie, o čom tu bolo treba premýšľať?

Po pravej strane viedlo široké schodisko na horné poschodie. Na jeden schod niekto postavil oranžový dopravný kužeľ. Hore bola tma.

Julius sa zastavil. „Tu je to zavreté,“ mávol rukou smerom ku schodom. „Bývame len dole. Chodiť nahor nie je dobrý nápad.“

Zostala som vydesene stáť.

„Je to spustnuté,“ dodal Julius s pobaveným výrazom. „Ale duchov tu nemáme.“ Otvoril jedny dvere. „Voilà!“ Zrejme mal v obľube veľké gestá. No dobre, rýchlo sa mrknem na tú izbu a potom sa čo najrýchlejšie rozlúčim.

„Dvesto eur za mesiac. V podstate za babku,“ vyhlásil nadšene. „Na ako dlho by si sa chcela nasťahovať?“

„Len kým budem pracovať v tej advokátskej kancelárii,“ odvetila som. „Takže do konca augusta.“

„Tak teda povedzme takých tristo eur za celý čas,“ povedal nenútene.

„To je dosť lacné,“ povedala som prekvapene a nazrela dnu. „Ja…“

Na okamih som stratila reč. Tá miestnosť bola obrovská. Na podlahe boli parkety a na druhom konci sklenené krídlové dvere, ktoré zrejme viedli do záhrady. Na okenné sklá zvonka tlačili hrčovité vetvy stromov. Nepoznala som nikoho, kto by takto býval.

Steny boli vymaľované nezdravo zeleným odtieňom, ale to prežijem. Pristihla som sa, že v myšlienkach už premiestňujem nábytok a rozvešiavam obrazy.

„Prečo len dvesto?“ prerušila som nakoniec mlčanie. „V inzeráte stálo dvestopäťdesiat.“

Nikdy som nepočula, že by niekto len tak znížil nájomné. Je s tou izbou niečo v neporiadku?

„Suma sa zmenila,“ opáčil Julius pokojne. „Len sa tu poobzeraj. Až skončíš, nájdeš ma v kuchyni.“

Zrejme predpokladal, že si tú izbu zoberiem. A existoval azda nejaký logický dôvod, ktorý by hovoril proti tomu? Za takú cenu určite nezoženiem nič lepšie.

„Odkiaľ si?“ spýtala sa Claire. Zostala so mnou v izbe.

Zamrmlala som názov nášho malého mestečka, ktoré mi v tej neopísateľnej vile pripadalo ešte provinčnejšie než inokedy, ale Claire sa zrejme spýtala len pre formu, lebo okamžite pokračovala v rozprávaní. „Ja som z Lipska. Vlastne som chcela študovať hudbu vo Weimare, ale nevzali ma tam,“ dodala na vysvetlenie. „A tak začnem na jeseň tu. Hlavný odbor klavír.“

„Hráš nádherne,“ poznamenala som a prezrela som si posteľ a starý písací stôl. Bola tu dokonca aj skriňa a niekoľko poličiek na knihy. Na stene visel kalendár s fotografiami krajiny. Škótsko? Podišla som bližšie. Kalendár bol tohtoročný a niekto doň ešte na začiatok júla načmáral „zubár“.

„Ide to,“ odvetila Claire. „Človek nie je nikdy dosť dobrý. Mimochodom, cvičiť budem hlavne v škole,“ dodala rýchlo. Zrejme mala obavu, že by ma ustavičné brnkanie na klavíri mohlo odradiť od toho, aby som si prenajala túto neuveriteľnú izbu. To sa teda mýlila. Ale tá vec s nájomným mi nedala pokoj.

„Nevieš, prečo je tá izba odrazu lacnejšia?“ spýtala som sa.

Claire pokrčila plecami. „Julius má dnes proste dobrý deň,“ vysvetlila jednoducho. Ešte stále mi to pripadalo zvláštne, ale rozhodla som sa, že si s tým už nebudem lámať hlavu. Toto je moja životná šanca. Keby tak tú izbu mohli vidieť moji rodičia! Súdiac podľa toho, ako sa tvárili, keď sme sa lúčili, určite čakali, že budem skučať v nejakej ruine alebo sedieť na ulici. Odhrnula som závesy a otvorila presklené dvere. Dnu okamžite vnikol teplý letný vzduch. Priamo pod mojím oknom bola terasa, o kúsok ďalej stála pod starým stromom kamenná lavička. Na neudržiavaný trávnik svietilo slnko. Bolo to až príliš krásne, aby to mohla byť pravda.

Vdýchla som vôňu leta a trávy a chcela som dvere zasa zatvoriť, keď som si niečo všimla. Do stredu trávnika čosi vrhalo zvláštny tieň. Vyzeralo to ako trup s hlavou.

„Čo je to?“ spýtala som sa Claire.

Ukázala nahor. Presne nad mojím oknom si hovela ďalšia malá kamenná postava, veľmi podobná bizarnému anjelovi. Lenže táto jednoznačne predstavovala čerta.

„Anjelov braček,“ povedala som prekvapene.

„Presne.“ Claire sa zaškerila. „Nejaký architekt zo začiatku minulého storočia tu zvečnil svoj zlý vkus. Keď svieti slnko, vrhá ten vydarený exemplár tieň na trávnik.“

„Pekné,“ povedala som.

Obe sme sa zasmiali. Potom som urobila pár krokov doľava popri stene domu. Bola tu úzka piesočná cestička. „Kam to vedie?“

„Len k plotu. Musíš dávať pozor, tam vzadu je mravenisko. Radšej tu nebehaj bosá.“

Prikývla som. Pomaly som sa vrátila do izby, urobila som polobrat a rozhodne otvorila ústa.

„Môžeš si s tou izbou robiť, čo budeš chcieť,“ predbehla ma Claire. „Prenajímateľovi je to jedno.“

Prikývla som. „Beriem to. V poriadku?“

„Samozrejme,“ prikývla Claire.

„A čo nábytok a tak?“ spýtala som sa a pozrela som na kalendár. „Vyzdvihne si ho niekto? Alebo to tu zostane?“

„Môžeš si to všetko nechať. Tie veci patria Jette. Tá je teraz na jeden semester v zahraničí, v Škótsku, a tak skoro sa nevráti.“

No, tým lepšie. Claire celou silou trhla dverami.

„Musíš použiť násilie, už poriadne nefungujú.“ Potiahla ešte raz a dvere zostali zatvorené. Išla som za ňou späť do domu, cestou som nazrela do staromódnej kúpeľne s voľne stojacou vaňou. Skončili sme v priestrannej kuchyni, v ktorej sa dalo variť na obrovskom starobylom sporáku. V strede stál veľký drevený stôl a na polici sa vynímalo niekoľko šálok s vtipnými veršovačkami. Na stene visel plagát s reklamou na pivo. Aj odtiaľto viedli dvere na terasu. Pri stole sedel Julius a cmúľal fajku. Ten pach. Jasné, bol to tabak, prečo som na to neprišla hneď?

Vedľa neho sedel tmavovlasý mladík, ktorý mi rozpačito kývol na pozdrav a hneď sa zas sklonil nad nejakým fasciklom.

Tretí chalan stál pri kávovare a v ruke držal plechovku.

„Kávu?“ spýtal sa ma.

„Nie, vďaka. Radšej niečo studené.“ Snažila som sa naňho nezízať. Svetlé vlasy, pekná tvár s tmavými očami, ktoré na mňa nepatrne požmurkávali. Štíhly a svalnatý. Budem bývať v jednom dome s chalanom snov všetkých čitateliek Brava.

„Aj to máme, žiadny problém. Kolu, vodu?“

„Voda je super, vďaka.“

Usmial sa na mňa a nalial mi do pohára.

„Tak čo?“ začal Julius. „Ako to vyzerá?“

„Do konca augusta by som si tú izbu rada vzala,“ povedala som. „Ak váš prenajímateľ nebude proti.“

Z nejakého dôvodu sa všetci rozosmiali.

Čo smiešne som povedala?

„To bude v pohode,“ ubezpečil ma Julius. „Prenajímateľ proti tomu nič nemá.“ Všetci sa zase začali dusiť od smiechu. Pomaly mi to začínalo liezť na nervy. O čo tu ide? Na pleci mi pristála niečia ruka. Za mnou stál ten chalan s vodou.

„Toto si nenechaj,“ povedal. „Mne to robili tiež. Prenajímateľ sedí pred tebou.“ Ukázal na Juliusa. „Mimochodom, ja som Stefan.“

„Nina,“ odvetila som mechanicky. Julius je prenajímateľ?

„Benjamin,“ povedal čiernovlasý chalan a trochu nadvihol ruku. Bol to jeho jediný príspevok do rozhovoru.

„Ste tu teda štyria?“ spýtala som sa.

„Ako sa to vezme,“ povedala Claire. V jej pohľade sa na okamih objavilo niečo zvláštne. „Bola by tu ešte Lauren.“

„Lauren tu nebýva,“ ozval sa okamžite Stefan.

„Ale skoro!“ Claire naňho vrhla vzdorovitý pohľad.

Nemala som tušenia, o čom hovoria.

„Lauren je Stefanovo dievča,“ vysvetlil Benjamin. „Občas tu prenocuje.“

„Občas? To je vtipné,“ zamrmlala Claire.

„V každom prípade,“ vložil sa do veci Julius, ktorý sedel s fajkou na konci stola ako nejaký kmeňový náčelník, „nasťahovať sa môžeš hneď. Máš ešte nejaký nábytok alebo niečo?“

„Nie,“ povedala som a cítila som, ako sa červenám. Mama ma prinútila vziať si so sebou hrniec a kvetovanú prešívanú deku, aby som sa neživila len po fast foodoch a aby som neprechladla. Oboje hneď schovám do veľkej skrine, ktorá stojí v izbe. „Len pár kníh, oblečenie a tak. A ešte malého gekona.“

„Gekona?“ Čiernovlasý chalan sa na mňa začudovane pozrel. „Myslíš takého toho minikrokodíla?“

„No, vlastne áno, ak ho tak chceš volať. Ale je úplne neškodný. A ani nesmrdí.“

„To tu bude pobehovať?“ spýtala sa Claire.

„Nie, bude vo svojom teráriu. Proste som ho musela vziať so sebou, naši idú na dovolenku a teta má dvojčatá a…“

„To je v pohode,“ prerušil ma Julius. „Pokiaľ si nedovlečieš štekajúce psisko. Ešte niečo?“

Rozmýšľala som, potom som pokrútila hlavou.

Julius prikývol. „Žiadne violončelo?“ spýtal sa vážne.

Claire mu hodila do hlavy kocku cukru.

„Lebo viac hudby by sme už asi nevydržali,“ pokojne pokračoval Julius. Videla som, že si len robí srandu. Pomaly som sa začala uvoľňovať. Tá izba bola úžasne romantická a smiešne lacná! Dom bol veľkolepý, o záhrade ani nehovoriac. Do práce to budem mať na bicykli maximálne päť minút. A moji noví spolubývajúci síce mali trochu zvláštny zmysel pre humor, ale inak vyzerali celkom v poriadku. Mala som fakt šťastie. No, niekedy aj slepé kura nájde zrno.

Vybavili sme formality, pričom som si nebola istá, čo mám vlastne očakávať. Ešte nikdy som si neprenajímala izbu. Julius chcel nájomné v hotovosti. S tým som nemala problém. Zdalo sa, že tu nebudú žiadne vedľajšie náklady. Dostala som kľúč a Claire ma varovala, aby som si všetky svoje potraviny označila menom.

„Inak ti chalani všetko zožerú,“ povedala. Odprevadila ma ku dverám a ja som sa celá omámená rozbehla späť k tete.

Tam panoval zvyčajný chaos. Dvojčatá, pískacia kačička a cumeľ na zemi a uprostred toho všetkého teta Franziska vo fľakatom tričku. Skôr ako som vošla, už na mňa volala: „Mohla by si mi pomôcť?“ Keď som jej povedala o svojom podnájme, vyzeralo to, že sa jej uľavilo a zároveň je sklamaná.

„Naozaj by som tu niekoho potrebovala. Ale, samozrejme, chápem, že chceš byť medzi mladými ľuďmi.“ V jej hlase bolo poznať tichú závisť.

„Boli sme predsa dohodnuté, že u teba zostanem len pár dní,“ zamrmlala som. Trochu som si však pripadala ako nejaký zloduch. „A zakrátko sa predsa vráti strýko Thomas.“ Z obývačky zaznel výkrik prenikajúci až do špiku kostí. Franziska sa tam vyrútila a ja som rýchlo odbehla, aby som si zbalila svojich sedem slivák. Potom sme si s tetou naposledy urobili čaj a ja som si trochu odpočinula. Billy, môj malý gekon, sedel vo svojom sklenom teráriu vedľa mňa.

Niečo z toho, čo dnes zaznelo vo vile, mi stále mátalo v hlave. Nemohla som však prísť na to, čo to je. Čo som to len začula, že ma to tak zarazilo?

Lovila som vrecúško čaju zo šálky. Potom mi to došlo a prestala som. Vrecúško viselo na lyžičke a kvapkalo z neho.

Má dnes proste dobrý deň, povedala Claire o Juliusovi. Zvraštila som čelo. A odrazu som vedela, čo ma na tom tak prekvapilo. Pretože keď sa povie, že má niekto dobrý deň – neznamená to, že zvyčajne máva zlé dni?

Tá predstava sa mi nepáčila a pokúšala som sa ju vyhnať z hlavy. Stále sa však vracala ako dotieravá mucha.

3. kapitola

Tlačila som bicykel späť k vile, tentoraz s obrovským ruksakom na chrbte. Uchá toho prekliateho hrnca ma tlačili do lopatiek a pot zo mňa tiekol cícerkom. Na kormidle visel kôš od Franzisky a v ňom sedel Billy. Preklínala som svoje rozhodnutie odvliecť do nového podnájmu všetko naraz. Mohla som najprv odniesť svoje veci a až potom bicykel. Ale čosi ma poháňalo, aj moje nohy akoby si vyvinuli akýsi svoj vlastný život. Takmer som bežala. Bála som sa, že by izba mohla odrazu zasa zdražieť? To je predsa úplná hlúposť, veď som už všetko zaplatila.

A predsa – neverila som tej dohode. Alebo azda Juliusovi?

Skôr než som stačila vyhrabať kľúč, otvoril mi Stefan. Odniekiaľ z vily musel byť dobrý výhľad na ulicu.

„Ahoj,“ hlesla som vyčerpane a oprela som sa o bicykel. Nohy sa mi triasli.

„Bežala si?“

„Nie, len mám ťažký náklad.“

Trochu začudovane si ma prezeral, kým som si utierala spotenú ruku o šortky. Odrazu som si pripadala ako podomový obchodník.

„Vyhodili ťa z domu?“ Stefan mi pomohol zložiť monštruózny ruksak na zem. „Čo všetko to so sebou ťaháš?“ So záujmom si prezeral pančucháče, ktoré viseli z bočného vrecka ako zvlečená hadia koža.

„Skoro nič. Vďaka.“

„To skoro nič je teda poriadne ťažké!“ Napchal pančucháče späť do vrecka. „Stavím sa, že sú to samé handry. Presne ako u Lauren. Baby sú všetky rovnaké, čo?“ obrátil sa na Claire, ktorá sa vynorila bohvie odkiaľ a zagúľala očami.

„Pozri sa, gekon,“ ukázal jej Stefan. Natiahol ruku a vytiahol Billyho z terária.

„Opatrne,“ vyhŕkla som.

Ale Claire vôbec nechcela Billyho vidieť. Mierne zovrela pery. „Keby si niečo potrebovala, som vo svojej izbe.“

„Má meno?“ Stefan dvihol Billyho do vzduchu a prezeral si jeho bruško, akoby čakal, že tam bude mať uvedenú obchodnú značku.

„Billy,“ povedala som a posadila gekona späť do terária.

„Billy,“ opakoval Stefan pobavene. „Si fakt vtipná.“

Pokrčila som plecami. „Prečo myslíš?“

„No, ešte som nestretol nikoho, kto by volal obojživelníka Billy. Znie to ako meno pre kovboja – Billy the Kid.“ Stefan sa zaškeril. „Môj škrečok sa volal len Krpec.“

Teraz som sa musela zasmiať ja. „No a bolo to hádam výrazne lepšie?“

„Nie. Len to nikomu nehovor.“ Ešte na odchode sa smial.

Dovliekla som ruksak cez vchod domu ku dverám svojej izby, otvorila som ich a dotiahla ho dnu. Potom som vzala Billyho terárium, postavila ho na písací stôl a sadla som si na zem.

Izba bola stále krásna a bola moja. Moja prvá ríša, v ktorej som sama, bez otravného mladšieho brata a bez rodičov, ktorí sú síce celkom znesiteľní, ale nemusia vždy o všetkom vedieť.

Bola som slobodná. Keby som chcela, mohla by som zostať celú nedeľu v posteli. Mohla by som byť celú noc vonku, živiť sa len syrovými krekermi alebo rozhádzať všetky svoje haraburdy po zemi a už nikdy neupratovať.

Najradšej by som nahlas jasala, ale namiesto toho som vyšla na terasu a zhlboka som sa nadýchla.

„Tak čo, ty?“ pozdravila som čertíka nad dverami. Zaumienila som si, že ho budem považovať za roztomilú bytosť, ale hľadel na mňa tak meravo, že som radšej rýchlo odvrátila zrak. Polovica záhrady bola už v tieni. Kým som tu nebola, niekto si tu zrejme čítal, na kamennej lavičke ležala otvorená kniha. Nádherný ker s obrovskými červenými kvetmi, rastúci vedľa lavičky, som si pred niekoľkými hodinami vôbec nevšimla.

Vystrela som ruky a pretiahla som si prsty, až v nich zapraskalo. Nebol tu nikto, kto by ma za to napomínal.

„To sa ti podarilo, Nina,“ povedala som si potichu sama pre seba.

Netrvalo ani hodinu a mala som všetko vybalené a uložené. Mojich pár vecí vzhľad obrovskej izby takmer nezmenilo. Možno by to tu oživil nejaký plagát. V mobile som mala niekoľko esemesiek, všetky od mamy a všetky variácie na tému: Kde si a načo sme ti kúpili taký drahý mobil, keď ho neberieš? S povzdychom som jej zavolala. Ozvala sa hneď po prvom zazvonení.

„Je všetko v poriadku?“ spýtala sa celá bez dychu skôr, ako som mohla niečo povedať.

„Samozrejme, mami. Čo by nemalo byť v poriadku?“

„Si u Franzisky?“

„Nie. Vo svojej vlastnej izbe.“ Z môjho hlasu zaznievala hrdosť.

„Ach, tak rýchlo? Myslela som si, že chceš najprv bývať u Franzisky. Je to predsa lacnejšie. Alebo ťa u seba nechcela?“

„Nie, chcela. Ale dvojčatá…“

„Mne to nemusíš vysvetľovať. Dokážem si to živo predstaviť. Franziska nebola nikdy organizačne zdatná a strýko Thomas sa práve teraz vyberie do Kanady, akoby to nemohlo počkať…“

„Mami, mám naozaj skvelú izbu!“ Hlavne žiadny monológ o príbuzných!

„Je drahá? Koľko štvorcových metrov má? A je tvoja domáca milá?“

„Ja…“

„Musíš sa správať tak, aby ťa zasa hneď nevyhodili. Smieš používať práčku?“

„Existujú predsa práčovne, mami. A moja izba je obrovská a úžasná. Vo vile!“

„Je to vo vile,“ počula som mamin tlmený hlas. Zrejme odovzdávala informácie ocovi.

„Kde?“ spýtala sa zrazu opäť nahlas. Znelo to nedôverčivo.

„V južnej časti mesta,“ vykoktala som. „Pošlem vám adresu mailom.“ Zahryzla som si do pery. Nakoniec jej ešte príde na um objaviť sa tu, aby si overila, či je všetko v poriadku.

Niekto mi zaklopal na dvere.

„Musím končiť,“ povedala som s úľavou. „Niekto odo mňa niečo chce.“

„Niekto? Koľko vás tam vlastne…?“

„Veľmi zle ťa počujem. Ahoj, mami,“ zakričala som a prerušila som hovor. Potom som otvorila dvere.

Stál za nimi Benjamin. Teraz som si všimla, že nie je oveľa vyšší než ja.

„Julius uvaril večeru. Odkazuje ti, že ak chceš, môžeš sa najesť s nami. Nevie, či ti to bude chutiť.“

„To je to také nepožívateľné?“ vykĺzlo mi z úst. Mal to byť fór, ale Benjamin sa vydesene mykol. S vlasmi zafarbenými načierno vyzeral vlastne celkom roztomilo. Mal závideniahodne dlhé mihalnice. Moja najlepšia kamarátka Nadja by sa mu okamžite začala vnucovať.

„Jasné, rada. Fajn. Ďakujem.“ Zrejme ani moje prehnané nadšenie nebolo vhodné. Benjamin sa vyhýbal môjmu pohľadu.

Čo s ním je? Niekoho takého nesmelého som ešte nestretla. Pôvodne som sa vlastne chcela osprchovať, ale zdalo sa mi nezdvorilé neprísť k stolu okamžite. Aspoň som si zbežne učesala vlasy a naniesla si trochu rúžu. Zrazu sa mi v hlave objavila znepokojivá myšlienka.

Čo ak jedia vždy všetci spolu? Možno majú nejakú dohodu, podľa ktorej sa striedajú vo varení? Na to som sa vôbec nespýtala. Mimovoľne som si spomenula na opustený hrniec na dne skrine.

V kuchyni to nádherne voňalo. Na sporáku bublalo na panvici nejaké jedlo, ktoré vyzeralo ako čili. Julius ho s veľkým potešením miešal.

„Tak čo, Nina?“ povedal veselo. „Dúfam, že nie si vegetariánka alebo niečo také?“

„Nie, jem všetko. Okrem pečene,“ dodala som rýchlo.

„Ach bože, pečeň, odporné,“ povedala Claire. Sedela pri stole a krájala bagetu na tenké krajčeky.

„Pekne to vonia,“ podotkla som zdvorilo.

Julius mi bez pýtania strčil pod nos pivo a sebe tiež, už druhé. Bol v tvári celý červený. Či to bolo od varenia, alebo od alkoholu, ťažko povedať. Pravdupovediac, pivo neznášam.

„Nechápem, prečo si s tým dal takú robotu. Zostala tu ešte kopa pizze odvčera.“ Claire ukázala na veľkú škatuľu na pizzu, ktorá ležala vedľa sporáka. Potom sa obrátila na Juliusa. „Vôbec som nevedela, že vieš variť.“ Odľahlo mi. To znamená, že vzájomné vyváranie nie je na dennom poriadku. Kŕčovito dvihnuté plecia mi s úľavou klesli.

„Ja som gurmán.“ Julius urobil rázny pohyb vareškou a vtom sa objavili Benjamin so Stefanom a sadli si k obrovskému stolu. Stefan schytil kus chleba a Claire ho klepla po prstoch. Bolo to ako scéna z nejakého sitkomu. Päť mladých ľudí v dobrej nálade, ktorí sa navzájom doberajú a vymieňajú si pohotové poznámky. Prečo som mala popoludní taký zvláštny pocit? Asi som precitlivená. Alebo sentimentálna, podľa toho, či dáte na moju mamu, alebo na mladšieho brata.

„Pustite sa do toho, nie je to ostré,“ povedal Julius a postavil pariace sa čili doprostred stola.

Krátko nato sa ozval zvonček.

„Čím neskorší večer, tým krajší hostia,“ zavtipkoval Julius. Stefan vstal.

„A keďže ešte nie je veľmi neskoro…“ Claire nechala nedopovedanú vetu vznášať sa v priestore. Nastala tiesnivá prestávka. Na okamih to vyzeralo, že sa Julius začne smiať. Zatvárila som sa ospravedlňujúco, aj keď som nevedela, o čo ide. Stefan vrhol na Claire zúrivý pohľad. Keď odchádzal, úmyselne vrazil do jej stoličky, jasne som to videla.

„Idiot,“ povedala Claire chladne a strčila si lyžicu do úst.

Seriálová pohoda náhle zmizla, ako keď praskne mydlová bublina. Rýchlo som sa napila vody, pivo som nenápadne odsunula nabok.

„Ahoooj,“ ozval sa vysoký hlas. V kuchyni sa spolu so Stefanom objavilo pekné, aj keď dosť namaľované dievča v mojom veku. Svetlé kučery malo upravené do zložitého účesu a všade, kde bolo miesto, sa mu ligotali šperky.

„Ľudia, umieram od smädu!“ Dievčina siahla po najbližšom pohári stojacom na stole – zdalo sa, že patrí Claire – a vypila ho. So záujmom zavetrila. „Hmm. Čo je to za dobrotu?“

„Čili,“ povedal Julius. „Tak už sa do toho pustite, ľudia, lebo to vychladne!“

Smelo som ochutnala a hneď som sa rozkašľala. V krku ma pálilo a nedostávalo sa mi vzduchu. Do očí mi vhŕkli slzy, hľadala som pohár a slepo som pritom šermovala rukami okolo seba.

Julius sa smial, akoby nemohol prestať. Bola to zlomyseľnosť?

„Nina,“ ukázal na mňa odrazu lyžicou. „Oddnes tu býva s nami. A toto,“ mávol lyžicou opačným smerom, „je Lauren.“

„Ahojky,“ zašvitorila Lauren.

„Ahoj,“ odvetila som omámene a po lícach mi tiekli slzy.

Vďaka Laureninmu príchodu dostal večer poriadne grády, bez prestania totiž rapotala a smiala sa. Len tu a tam na okamih prestala, aby Stefanovi prečesala prstami vlasy alebo mu dala pár božtekov. S istou hundravou trpezlivosťou sa nebránil, pričom mi nebolo jasné, či mu to vyhovuje, alebo nie. Občas som si všimla, že sa na mňa díva, ale zakaždým, keď som sa naňho pozrela, rýchlo odvrátil zrak. Niečo so mnou nie je v poriadku?

Čili sme napodiv zjedli do posledného hltu. Všetci hovorili jeden cez druhého, ale nikto sa ma na nič nespýtal. Nečakala som síce, že by ma zahŕňali veľkou pozornosťou, ale aj tak sa mi to zdalo čudné.

„Čo vlastne robíš?“ obrátila som sa na Juliusa.

„Fajčím fajku,“ odvetil a sfúkol zápalku.

Mlčky som prehltla chlieb. „Pracuješ? Alebo študuješ? A čo?“

Julius si ma krátko premeral, roztiahol ruky a pôžitkársky zatvoril oči. „Život.“

„Život,“ zopakovala som a predklonila som sa plná očakávania. Ale nič viac neprišlo. Ešte chvíľu som čakala, trpezlivo a trochu hlúpo, v rukách som zvierala pohár, ale Julius už zo seba nevydal ani hláska. Keď som to nakoniec vzdala a chcela som sa obrátiť na ostatných, ohlásil sa Stefanov mobil najidiotskejším vyzváňaním roka, absolútne trápnym rapovým songom. Všetci sa smiali, a tak som sa už len sústredila na posúvanie toho strašného čili po tanieri sem a tam. Plecia sa mi zase akoby samy od seba dvihli.

Pozorujem tú dievčinu celý večer. Zatínam päsť tak silno, až sa mi nechty zarývajú do mäsa. Rozprávam sa s ňou a predstavujem si, ako vyzerá, keď plače. Kňučí. Úpenlivo ma prosí. Krásna predstava.

Usmievam sa na ňu.

Teraz ju počujem v dome. A opäť vo mne vzkypí hnev.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola