"

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ukážka z elektronickej knihy

Brian Lett

Odhalené tajemství vzniku agenta 007

Z archivů britských tajných služeb

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

obchod@grada.cz, www.grada.cz

jako svou 5368. publikaci

Odpovědná redaktorka Danuše Martinová

Přeložil Vladimír Pilát

Sazba Q point

Počet stran 288

První vydání, Praha 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Copyright © Brian Lett, 2012

Czech language edition © Grada Publishing, a.s., 2014

Kniha byla přeložena z originálu Ian Fleming and SOE´s Operation Postmaster.

The Untold Top Secret Story vydaného nakladatelstvím Pen & Sword Books Limited, Barnsley, South Yorkshire, UK.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-4755-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Marek Skružný

ISBN 978-80-247-8875-3 ve formátu PDF

ISBN 978-80-247-8876-0 ve formátu EPUB

Poznámka autora

Toto je skutečný příběh tajné služby M a jeho agentů, kteří měli „povolení zabíjet“. Každá z událostí, vylíčených v této knize, je pravdivá. Veškeré citace jsou převzaty z dobových hlášení, zpracovaných přímými účastníky.

Pro M a jeho agenty je v knize pravidelně užíváno krycích označení, převzatých z dobových písemných pramenů. Pro snadnou identifikaci uvádím jejich skutečná jména:

W.01

kapitán Gustavus March-Phillipps

W.02

nadporučík Geoffrey Appleyard

W.03

nadporučík Graham Hayes

M

brigádní generál Colin McVean Gubbins

Caesar

podplukovník Julius Hanau

W

podplukovník Louis Franck

W4

major Victor Laversuch

W10

nadporučík C. A. Leonard Guise

W25

kapitán Richard Lippett

W30

kapitán Desmond E. Longe

W39

major L. H. Dismore

W51

B. Godden

W53

Peter Ivan Lake

Julianovi, Robinovi, Stephanii a Tobymu

Seznam fotografií

Gus March-Phillipps a Geoffrey Appleyard na palubě Maid Honor

Major Gus March-Phillipps, DSO, MBE

Major Geoffrey Appleyard, MC and Bar

Kapitán Graham Hayes, MC

Major Anders Lassen, VC, MC and two Bars

Maître André Desgranges, CGM

Major Victor Laversuch, OBE

Kapitán Peter Lake, MC, Legion d´Honneur, Croix de Guerre

Podplukovník Leonard Henry „Dissi“ Dismore, OBE, TD

Snímek lodi Maid Honor s vloženými portréty Appleyarda, Desgranga a March-Phillippse

Duchessa d´Aosta a Likomba na kotvišti v přístavu Santa Isabel

Přístav Santa Isabel, listopad 1941. Snímek pořídil vicekonzul Michie z paluby letounu guvernérova pilota Alacona.

Plánek, nakreslený podle předchozího snímku pro potřeby operační porady agentů SOE, zachycuje důležité přístavní objekty a zařízení.

Duchessa d´Aosta v kotvišti před Katedrálním náměstím. Snímek pořídil vicekonzul Michie z paluby letounu guvernérova pilota Alacona.

Plánek významných objektů včetně kaplanova domu, odkud měl být vydán veledůležitý signál „vpřed“. Skica je nakreslena podle podobného snímku, bohužel však špatné kvality, pro potřeby porady před uskutečněním operace Postmaster.

Fotografie parníku Duchessa d´Aosta, pořízená ze skrytého pozemního stanoviště

Námořní mapa přístavu Santa Isabel s vyznačenými hloubkami a pozicemi lodí Duchessa d´Aosta a Likomba („tugs“ – remorkéry)

Mapa západní Afriky z doby II. světové války

Hlavní stan SOE v Londýně, Baker Street 64. Snímek zachycuje současný stav.

Pamětní deska SOE na domě v Baker Street 64

Vojenský průkaz generálmajora Sira Colina McVean Gubbinse, M

Podplukovník Julius Hanau, OBE, „Caesar“

Generál Sir George Giffard, KCB, DSO, jenž představoval hlavní problém SOE v západní Africe.

Generál William J. Donovan, DSC, DSM, šéf OSS, ze kterého se později vyvinula CIA.

Telegram M agentovi W.01 (March-Phillipps), zaslaný prostřednictvím W4 (Laversuch) 10. ledna 1942

Odpověď agenta W.01, odeslaná M prostřednictvím W4 dne 12. ledna 1942, po vyplutí jednotek k provedení operace Postmaster

Maid Honor pod plachtami na snímku, pocházejícím z předválečného období

Vauxhall Velox 30/98 Tourer, jeden z nejrychlejších vozů své doby. Exemplář, který vlastnil March-Phillipps označil Appleyard slovem „fantastický“.

„Pistole do rukávu“ – vražedná zbraň, kterou používali agenti M, propagovaná na jedné ze stran jejich tajného katalogu.

Výbušné diplomatky a cigarety, jež jsou zde zobrazeny, představovaly pouhé dvě z širokého spektra položek, nabízených agentům M v tajném katalogu. Kromě nich tu bylo možno nalézt výbušná zařízení na ničení pneumatik, svědivý prášek, potápěčské obleky, samopaly Sten s tlumičem či tlačné dýky.

M s autorovým otcem majorem Gordonem Lettem, DSO jako zástupci SOE na vzpomínkovém aktu v koncentračním táboře Dachau v roce 1964

KAPITOLA 1

10. ledna 1942

Ráno 10. ledna 1942 poslal M ze své úřadovny v Baker Street 64, „velké, šedivé budovy poblíž Regent’s Parku“, jak ji později ve svých „bondovkách“ zvěčnil Ian Fleming, telegram agentovi W.01. Dobře věděl, že telegram může být posledním kontaktem, který kdy s agentem W.01 navázal. Jeho text byl následující:

„Dobrý lov. Věřím, že uděláte všechno pro to, abyste zajistil dosažení úspěchu a vyhnul se nežádoucím reakcím. Přeji mnoho štěstí Vám, všem MH i ostatním. M.“

V časných ranních hodinách následujícího dne opustili W.01 a jeho Maid Honor Force (v telegramu MH) v pořádku nigerijský Lagos a zahájili nejsmělejší operaci, jakou za II. světové války uskutečnila britská tajná služba SOE (Special Operations Executive – Provádění speciálních operací), k jejímuž velení M náležel. Operace byla sice koncipována jako totálně „popiratelná“, ale pokud by se věci vyvíjely špatně nebo dokonce některý z příslušníků Maid Honor Force padl do zajetí, vyvolalo by to na mezinárodním poli s velkou pravděpodobností velice škodlivé reakce. Neúspěch a odhalení mohly dokonce dohnat Španělsko a další neutrální země ke vstupu do války na straně mocností Osy – Německa a Itálie. Skupina, kterou M pověřil splněním úkolu, si pochopitelně s pomocí korvetního kapitána Iana Fleminga a zpravodajské služby britské Admirality pro každý případ – úspěchu i neúspěchu – připravila krycí legendu, ale když cokoli jako pravda jednou vyjde najevo, nadělají s tím krycí legendy jen velice málo.

Byly to právě obrovská míra rizika a vysoký stupeň obtížnosti, jež způsobily, že plánování operace s krycím označením Postmaster trvalo tak dlouho. M studoval zamýšlené cíle přepadu – dvě nepřátelské lodě kotvící v neutrálním přístavu Santa Isabel v západní Africe – více než rok. Jednotka, nazývaná Maid Honor Force, byla zformována koncem jara 1941, kdy již M uvažoval o možnosti nájezdu na Santa Isabel. Jak M, tak i Louis Franck, šéf expozitury v Lagosu v západní Africe (známý jako W), a korvetní kapitán Ian Fleming však ještě museli vynaložit spoustu úsilí, aby přiměli odpovědné činitele Admirality a ministerstva zahraničních věcí k vydání souhlasu s provedením operace. Definitivního souhlasu se jim podařilo dosáhnout až v samém závěru prosince 1941. V důsledku tohoto vývoje měl M nakonec tak málo času, že dokonce ani nyní, ve chvíli, kdy odesílal již zmíněný telegram agentu W.01 a příslušníkům Maid Honor Force, neměl k dispozici veškeré potřebné informace o těch, kdo tvořili sestavu jednotky pověřené provedením operace Postmaster.

M choval naprostou důvěru v pečlivě vybrané komando tajných agentů, jež tvořilo jádro Maid Honor Force. Bylo jich jedenáct. Jejich velitel, kapitán Gus March-Phillipps (nyní známý jako W.01) byl agentem, jehož si M pro svou tajnou službu osobně vybral o rok dříve. Jeho zástupce, W.02, nadporučík Geoffrey Appleyard, se do jednotky dostal stejným způsobem. Ostatních devět agentů, tvořících sestavu komanda, si pro operaci Postmaster vybrali přímo jejich nadřízení důstojníci.

Na operaci se podíleli i další tajní agenti SOE, ale pouze muži s kódovým označením začínajícím číslicí „0“ byli speciálně vycvičeni k likvidaci protivníka, především k takzvanému tichému zabíjení. Byli to agenti, jimž Ian Fleming později ve svých „bondovkách“ přisoudil předčíslí „00“ doplněné proslaveným rčením „s povolením zabíjet“.

Když M odeslal svůj telegram, nezbývalo mu nic jiného než čekat. Major Victor Laversuch, agent W.4, který stál v době nepřítomnosti W v čele expozitury SOE v Lagosu, předal poselství March-Phillippsovi, ale jakmile Maid Honor v časných ranních hodinách 11. ledna zvedla kotvy, ztratil s ní až do ukončení operace Postmaster o pět dnů později veškerý kontakt. Základním požadavkem totiž bylo striktní zachovávání rádiového klidu.

V textu telegramu se odrážela nejistota, kterou byl M zachvácen při pomyšlení na výsledek operace. Řídil sice mnoho agentů v mnoha oblastech světa, ale operace Postmaster se pro tajnou službu SOE mohla velice snadno stát neúnosně hazardní. Bez ohledu na skutečnost, že SOE byla duchovním dítětem samotného premiéra Winstona Churchilla, zrozeným v temném létě roku 1940, v očích velení všech tří složek britských ozbrojených sil zůstávala velice nepopulární organizací, kterýžto stav měla nyní možnost změnit. Pokud by operace Postmaster skončila úspěchem, byl by to bravurní kousek SOE a její budoucí existence jako samostatné tajné služby by byla zajištěna. Jestliže by však všechno skončilo draze zaplaceným a nepříjemným krachem, jevila by se budoucnost SOE ve značně pochmurných barvách. Přestože M nebyl technicky vzato v lednu 1942 nejvyšším velitelem SOE (povýšen byl teprve v následujícím roce), zastával funkci ředitele operačního a výcvikového odboru, a pokud by se věci vyvinuly špatným směrem, položil by hlavu na špalek.

Na výsledek čekali s úzkostí a obavami i mnozí další, kteří se na plánování operace Postmaster podíleli, ale do její realizace přímo zapojeni nebyli. Major Laversuch, agent W.4, který se v západní Africe zabýval posledními přípravami, neměl za úkol vyplout s Maid Honor Force, nýbrž zůstat v Lagosu a organizovat věci na místě. V Lagosu čekali rovněž admirál Willis, velitel námořních sil v oblasti jižního Atlantiku, a generál Giffard, velitel pozemních vojsk v západní Africe, kteří patřili k odpůrcům operace Postmaster, a guvernér Nigérie Sir Bernard Bourdillon, řadící se k jejím zastáncům.

Další čekali v Londýně. Julius Hanau s krycím jménem Caesar zastával ve vztahu k operaci Postmaster funkci zástupce M. Čekal přímo v Baker Street. O věci byli informováni rovněž premiér Churchill a členové jeho válečného kabinetu. Zejména ministr zahraničních věcí Anthony Eden byl zvědav, jaký dopad bude mít operace na jeho vlastní budoucnost a jaké lži bude muset v patřičný okamžik napovídat španělskému ambasadorovi. Korvetní kapitán Ian Fleming v budově Admirality přemýšlel o tom, kterou z krycích legend bude nutno použít.

Někde mezi Londýnem a New Yorkem se pohyboval W, který byl jako šéf expozitury SOE v západní Africe hlavním architektem plánu operace Postmaster. Přicestoval do Londýna, aby pomohl opatřit potřebný souhlas k jejímu zahájení, a nyní trávil dovolenou u své rodiny na Long Islandu v New Yorku. Později byl formálně přidělen do Spojených států s úkolem pomáhat a fungovat jako poradce při budování základů amerického protějšku SOE, Úřadu strategických studií (Office for Strategic Studies). Z Úřadu, známého pod zkratkou OSS, se po válce, v době, kdy Ian Fleming psal o jeho spolupráci s Jamesem Bondem, vyvinula CIA. Vztahy mezi SOE a OSS byly v tomto raném období mimořádně dobré – stejně jako vztahy mezi CIA a Flemingovou tajnou službou na stránkách bondovek. To, co se začalo odvíjet onoho rána 10. ledna 1942, však byla skutečnost, nikoli fikce.

Všechno nyní záviselo na práci Guse March-Phillippse a jeho mužů a na podpoře, které se jim po provedení operace mělo dostat ze strany Královského námořnictva. Po odeslání telegramu svěřil M provedení operace zcela bezvýhradně do jejich rukou.

KAPITOLA 2

Začátek

Všechno začalo na počátku léta roku 1940. Válka se pro Velkou Británii a její spojence vyvíjela mimořádně nepříznivě. Mohutná německá válečná mašinérie napínala síly a nezadržitelně se valila napříč Evropou. Svazky Britského expedičního sboru (British Expeditionary Force, BEF), čelící strategii „bleskové války“, ustupovaly pod těžkými údery nepřátelských vojsk k přístavu Dunkerque a okolním plážím. Koncem května se v tomto prostoru soustředily statisíce spojeneckých vojáků, rozmístěných na plážích, v písečných dunách i všude jinde, kde mohly nalézt úkryt. Jejich jedinou nadějí se stala evakuace po moři do Anglie. Mezi nimi byl také nadporučík sboru služeb Královského pozemního vojska (Royal Army Service Corps, RASC) Geoffrey Appleyard.

Appleyard byl statný, plavovlasý, třiadvacetiletý mladý muž, Yorkshiřan, narozený v Leedsu. Jeho rodiče obývali Manor House v Linton-on-Wharfe poblíž Wetherby, kde také Appleyard strávil většinu svého života. Dařilo se jim dobře a Appleyardův otec rozjel podnik, z něhož se nakonec vyvinul největší obchod s automobily v Leedsu. Geoffrey navštěvoval kvakerskou školu v Boothamu v Yorku a později absolvoval s vyznamenáním studium techniky na Caius College v Cambridgi. Ve volném čase byl zapáleným ornitologem, na boothamské škole získal stipendium v oboru přírodních věd a historie a své zálibě se věnoval i později v Cambridgi, kde občas v hustém dešti slézal kluzké střechy domů a pátral po hnízdech vzácného černého rehka zahradního. Nevadilo mu ani houpat se na konci lana, zavěšeného na bemptonských útesech, kde vybíral z hnízd racčí vejce. (Nebyla patrně žádná náhoda, že si Ian Fleming pro svého vynikajícího tajného agenta, Jamese Bonda, vypůjčil jméno skutečně existujícího ornitologa.)

Appleyardův švarný vzhled, svalnatá atletická postava a hluboko posazené modré oči mu zajišťovaly trvalou přízeň žen. Kromě toho byl skvělým veslařem a uznávaným lyžařem, reprezentujícím Cambridge s pozoruhodnými výsledky na mezinárodním poli. V letech 1938 a 1939 vedl anglický lyžařský tým v utkáních s Norskem. Vynikal rovněž v ledním hokeji a vodním lyžování. Nyní, kdy se krčil ve své písečné díře obklopen zkázou a chaosem, mu to však k ničemu nebylo. Němce nezajímalo, kým nebo čím je, ti měli jen jedinou starost – zabít ho.

Všude kolem něj zuřilo peklo, které se rozpoutalo po totální porážce vojsk Britského expedičního sboru. Letouny Luftwaffe znovu a znovu ostřelovaly a bombardovaly pláže, přeplněné lidmi. Prchající vojáci nemohli na svou obranu učinit prakticky nic, nebo jen velice málo – pokusit se zahrabat ještě hlouběji do písku.

Vojska Britského expedičního sboru a jeho spojenců byla během několika málo týdnů zuřivých bojů rozdrcena nacistickou přesilou. Hitler budoval své ozbrojené síly soustavně, plánovitě a po celou řadu let. Nyní byly mimořádně dobře vycvičeny a kvalitně vyzbrojeny. V řadách Britského expedičního sboru naproti tomu sloužilo mnoho nedostatečně vycvičených vojáků, opatřených zastaralou výzbrojí a výstrojí. Beznadějně vymanévrovány a poraženy, stahovaly se svazky Britského expedičního sboru k přístavu Dunkerque a doufaly v evakuaci po moři. Tisíce britských vojáků čekaly po celé dny na okolních plážích i v přístavu, kde se stávaly cílem téměř nepřetržitých útoků nepřátelského letectva. Mnozí z nich byli raněni, většina demoralizována. Hledali úkryt, kde se dalo, a zahrabávali se do písku jako zvířata, zahnaná do úzkých.

Geoffrey Appleyard sloužil v řadách Britského expedičního sboru ve Francii několik měsíců. Jeho kamarádi ve zbrani o něm říkali, že se v jeho osobě snoubí organizační talent s bojovým mistrovstvím a mimořádnou schopností dodat ostatním v nebezpečné situaci sebedůvěru. Appleyardův postoj k válce, jak ho vyjádřil v rozhovoru s jedním z přátel, byl velice prostý: „Konat pouze svou povinnost nestačí – my musíme udělat víc než to – musíme udělat všechno, co je v našich silách, až na samou hranici možností.“ Zatím se ale stejně jako ostatní krčil ve svém písečném úkrytu a modlil se, aby přežil do evakuace a neskončil svůj život zbůhdarma na této prokleté pláži. Když Ian Fleming o více než deset let později stvářel svého literárního hrdinu Jamese Bonda, využil přitom některých Appleyardových charakterových vlastností. Ať tak či onak, cesty Fleminga a Appleyarda se v květnu roku 1940 zkřížily a Appleyard se jen stěží mohl cítit méně heroicky než právě ve chvílích, kdy se třásl strachy u Dunkerque.

Bombardování a ostřelování pokračovalo takřka bez přestávky. Appleyard, tisknoucí obličej hluboko do svého záhrabu, najednou pocítil mohutný úder do zad a rozplácl se na dně jako žába. Ústa měl plná písku, domníval se, že to dostal a nadešel jeho konec. Očekával prudkou bolest, která po takovém zranění musí jistě následovat, a připravoval se na ochromení, jež postupně ovládne celé jeho tělo. Náhle mu však v uších zazněl neznámý hlas: „Cccítím se jako zzzatracenej zbabělec, a co Vy?“ Byl to Gus March-Phillipps. Když se Appleyard vzpamatoval, zjistil, že ho do zad neudeřila střela ani střepina granátu, ale jiný britský důstojník, který se vrhl do jeho díry ve snaze uniknout nepřátelské palbě – nadporučík Gustavus Henry March-Phillipps. Jeho komentář přesně vystihoval Appleyardovy pocity. Po sebedůvěře a optimismu, s nímž jednotky Britského expedičního sboru na podzim minulého roku opouštěly Británii, a po nejistém období takzvané podivné války, trvající až do jara, udeřil německý Blitzkrieg, jenž Britům v nepříjemně krátkém čase přivodil totální porážku a ponížení. Appleyard a March-Phillipps byli hrdí muži, kteří z duše nenáviděli situaci, v níž se právě ocitli. Zdravý rozum jim jistě napovídal, že je lepší zůstat naživu a sbírat síly k dalšímu boji a že jejich vlast nutně potřebuje, aby přežili. Jak se tu však celé hodiny krčili v díře, bez možnosti odpovědět na ránu ranou, s pouhou nadějí na záchranu, cítili se přesto oba velice „nebritsky“. Věděli také, že mnozí jejich kamarádi stále ještě vedou zoufalý boj na zdrženou s úkolem umožnit evakuaci ostatních.

Dvaatřicetiletý Gustavus March-Phillipps byl o devět let starší než Appleyard, což představovalo značný věkový rozdíl. Byl romantikem a v mnoha ohledech vojákem starého tradičního střihu. Vzhlížel k dávným hrdinům, jakými byli Drake, Raleigh a Robert I. Bruce, a soudil, že britská armáda by u nich měla hledat inspiraci a bojového ducha k obraně proti německému náporu. Jako praktikující římský katolík pevně věřil v Boha (stejně jako Geoffrey Appleyard), těsně následovaného Králem a Vlastí. Ve dvaceti byl přijat do Královského dělostřelectva, v jehož řadách sloužil několik let v Indii a dosáhl hodnosti poručíka. Zúčastnil se bojů na severozápadní hranici, ale v lednu 1932 ke své nelibosti shledal, že zůstal s 23. polní dělostřeleckou baterií trčet v posádkovém městě Meerutu, zahlcen nekonečným koloběhem ceremoniálních a sociálních služeb.

March-Phillipps neměl pochopení pro okázalost, ceremoniály a byrokracii. Zklamán vojenským životem, odešel v říjnu 1932 z armády a vrátil se do městečka Blandford Forum v Dorsetshiru, kde jeho rodina vlastnila Eastway House – dům z 18. století. Bylo mu tehdy čtyřiadvacet a následujících několik let vedl život venkovského gentlemana. Napsal a publikoval tři novely – Sporting Print, Storm in a Teacup a Ace High, v nichž vyjádřil pronikavé porozumění povaze člověka. Všechny byly kritikou příznivě přijaty.

March-Phillipps byl štíhlý, trochu kostnatý muž střední postavy s tmavými, na čele mírně ustupujícími vlasy a pichlavýma očima. Byl posedlý udržováním fyzické kondice a každý gram jeho tělesné hmotnosti tvořily pevné svaly a šlachy. Spíše než buldoka připomínal chrta. Dámy ho považovaly za pohledného muže. V dětství jej však kopl do obličeje kůň, na což si March-Phillipps odnesl trvalou památku – lehkou deformaci a jizvu na horním rtu, kterou zakrýval pečlivě pěstěným knírem. Byl vynikajícím jezdcem a jeden čas působil v předsednictvu Dorsetshirského honebního společenství. Miloval anglický venkov i přírodu a stejně jako Appleyard se věnoval ornitologii. Při řeči lehce zadrhával, ale nikdy nepřipustil, aby mu tato vada zabránila v čemkoli, co chtěl říci nebo udělat. Jeho přátelé dokonce tvrdili, že ji uměl využít jako ofenzivní zbraň. Měl vznětlivou povahu, jejíž projevy však trvaly jen krátkou dobu, a v boji dokázal vždy zachovat klid a sebekontrolu. Byl nápaditý při vymýšlení velkých akcí a schopný i odvážný při jejich realizaci. Přirozený vůdce mužů, jehož smysl pro spravedlivé jednání s podřízenými mu zajišťoval jejich bezvýhradnou loajalitu. Mnohé z výše uvedených vlastností si od March-Phillippse „vypůjčil“ Ian Fleming, který mu je nepochybně záviděl, a obdařil jimi osobnost agenta Jamese Bonda.

V charakteru Guse March-Phillippse nalezneme ještě jiný aspekt, jenž ho sbližoval s Flemingem – vášeň pro rychlá auta. V roce 1940 vlastnil a řídil Vauxhall Velox 30/98 Tourer, jeden z nejlepších sportovních vozů své doby. Byl to mohutný stroj s motorem o obsahu 4224 ccm, schopný vyvinout značnou rychlost. První z automobilů Velox 30/98 byl vyroben v roce 1913, poslední kus v roce 1927. V roce 1940 musel být tedy March-Phillippsův Velox 30/98 nejméně třináct let starý, tedy již něco jako veterán. Jeho přirozeným rivalem na britských silnicích byl 4,5litrový Bentley, který měl o něco málo výkonnější motor a vedl si dobře v proslulém závodě v Le Mans. Odborníci ovšem tvrdili, že Velox 30/98 je ve skutečnosti rychlejší. Je nanejvýš pravděpodobné, že někdy během jejich známosti vzal Gus March-Phillipps Iana Fleminga svým Veloxem na projížďku – za předpokladu, že na ni dokázali sehnat ve válkou sužované Británii dostatek benzínu.

Když Ian Fleming na počátku padesátých let stvořil postavu Jamese Bonda (Casino Royale, 1953), obdařil ho sportovním veteránem, podobným, jaký měl Gus March-Phillipps. Nejednalo se však o Velox 30/98, kterých bylo již tehdy velmi málo, nýbrž o jeden z posledních 4,5litrových vozů Bentley, který si Bond opatřil ještě před válkou, v roce 1933, jako „téměř nový“ (poslední vůz tohoto typu byl vyroben v roce 1931). Svůj Bentley řídil v prvních „bondovkách“. Teprve v šedesátých letech, kdy se podle literárních předloh začaly točit první filmy, byl Bondův oblíbený vůz „modernizován“ a tajný agent začal používat svůj skvělý Aston Martin.

Vypuknutí války vytrhlo March-Phillippse z poklidného venkovského života, přivedlo jej zpátky do armády a v jejích řadách v roce 1939 do Francie. V průběhu ústupu Britského expedičního sboru z Francie a za bojů o Dunkerque sloužil jako štábní důstojník na velitelství generála Brooka. Vyznamenal se a za projevenou statečnost byl později dekorován Řádem britského impéria. Stejně jako Appleyard však skončil francouzské tažení jako uprchlík, skrývající se v díře, vyhrabané v písku evakuační pláže.

Během dlouhých hodin, jež následovaly po March-Phillippsově náhlém přistání na Appleyardových zádech, spolu oba muži živě rozmlouvali. Shledali, že se přes značný věkový rozdíl v některých otázkách až pozoruhodně shodují. V mnohých jiných se ovšem názorově velmi lišili. Jestliže se však v celé té mizérii přihodilo něco pozitivního, pak to byla skutečnost, že mezi oběma muži vzniklo během ukrývání před přívalem střel, granátů a bomb pevné pouto. Toto bojové kamarádství se stalo klíčovým faktorem v jejich kariéře tajných agentů a M je nakonec začal považovat za nerozlučnou jednotku, vynikající dvoučlenný tým.

Během čekání na evakuaci dospěli oba muži k pevnému rozhodnutí, že pokud se jim poštěstí vrátit se v pořádku zpátky do Anglie, nedopustí už nikdy, aby jejich vlast utrpěla takovou potupu a porážku – aby tomu zabránili, obětují i své životy. Oba toužebně vyhlíželi příležitost zasadit nepříteli jakýmkoli možným způsobem odvetný úder. Pod vedením M bylo toto jejich přání ve vhodném okamžiku bohatě naplněno.

Náhodné setkání March-Phillippse s Appleyardem u Dunkerque se nepochybně stalo šťastným okamžikem pro Anglii, kterou oba tolik milovali. Oba jistě věřili, že to byla ruka Boží, jež nasměrovala March-Phillippse do písečné prohlubně, ve které se již ukrýval Geoffrey Appleyard, a svedla je dohromady. Tam, na pláži u Dunkerque, však ještě ani jeden z nich nemohl tušit, že jednou budou bojovat proti nepříteli bok po boku, půl zeměkoule odtud, v rámci operace s krycím označením Postmaster.

March-Phillipps i Appleyard byli nakonec mezi statisíci vojáků, které se podařilo od Dunkerque evakuovat a zachránit před zajetím. Torpédoborec, který Appleyarda dopravil zpátky do Anglie, se k Dunkerque znovu vrátil a následujícího dne byl Němci potopen.

V Dunkerque i na okolních plážích čekalo na evakuaci do Anglie i několik dalších mužů, kteří se později stali příslušníky Maid Honor Force. Také oni byli naplněni žhavou touhou zasadit nepříteli odvetný úder.

Koniec ukážky

Table of Contents

Poznámka autora

Seznam fotografií

KAPITOLA 1 - 10. ledna 1942

KAPITOLA 2 - Začátek

KAPITOLA 22 - Únik

PŘÍLOHA 1 - Úplný seznam osob, zapojených do operace „Postmaster“

PŘÍLOHA 2 - Citace

PŘÍLOHA 4 - Příběhy Jamese Bonda

PŘÍLOHA 5 - Pramenný materiál