Steve Rusad

Videnie a klamanie

(ukážka)

2014

Autorské práva

Vid alebo klam napísal © Steve Rusad, MMXIII; Obálka: © Druska Books, MMXIV; Vydavateľ elektronickej knihy: © Druska Books.

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

Jazyková korekcia: Martina Zacharovská

ISBN: 978-80-89646-78-4

Prvý diel – Vid alebo klam

Pondelok, 10. júna 2013

Rozhovor s plakaním bez sĺz

S plakaním sa lieč

S plakaním zaspávaj

S plakaním sa aj prebúdzaj

A plakanie si ťa zobralo do svojich osídiel

Posledné slnečné lúče zapadali za strmé vrchy jej rodnej dediny, keď si mladé dievča začalo obliekať priesvitnú blúzku a potom aj krátku sukňu. Pozrelo sa svojimi bledomodrými očami von oknom na záhradu pred domom, to čo videla, sa len krátko mihlo pri plote na vzdialenej strane záhrady. Zazvonil jej mobil a z pamäte sa v momente vytratilo čo videla. Bol to len vid alebo klam?

Prehovorila len dve vety a skončila, začala cítiť ťažobu, ktorá ju položila na stoličku pred oknom. Prestala vnímať okolie a jej telo dostávalo prerušovanú triašku. Trvalo to len asi dve minutý, no i to jej stačilo, aby si dosť dlho posedela na stoličke so zatvorenými očami. Cítila akúsi apatiu k okoliu alebo nevšímavosť čo sa s ňou deje. Ani na zvonenie mobilu nereagovala. Ona však bývala v dedinke v blízkosti Vroclavy v Poľsku od svojho narodenia. Opatroval ju muž, ktorý bol jej aj otec aj priateľ. Dosť neskoro zistila, že on nie je jej otec, to však u nej nezachovalo vo svojich detských rokoch starosť. Do školy chodila v dedine a stredná škola jej bola určená vo Vroclavy. Pred niekoľkými mesiacmi dovŕšila šestnásť rokov, no svojím vzhľadom bola na dvadsaťročnú slečnu.

Prebrala sa až na zvonenie zvončeka pri dverách, vstala a prešla do chodby. Povedala len pár slov.

„Zostávam doma, Erika choď sama.“ Nečakala na odpoveď, no druhé zvonenie ju prinútilo kráčať ku chodbovým dverám, pozrela sa cez priezor kto je tam, videla neznámeho muža a jej mamu. Len ju striaslo od strachu, prečo sa mama vracia do domu, z ktorého odišla pred niekoľkými rokmi. Nerozchádzali sa v dobrom a jej otec nebol doma, no predsa otvorila dvere. Pohľad na neznámeho muža jej prinavrátil vid, ktorý sa jej mihol pred niekoľkými minútami. Ona toho muža asi už niekde videla, myseľ jej začala konečne pracovať, napokon vedela kedy a kde ho videla. Bola s otcom Pavlom, ako ho stále volala, v Nemecku v okolí Berlína.

„Dlho ma tu nechávaš čakať,“ prehovorila jej mama.

„Tvoje slová asi znova nepovieš, niečo si povedala ako si odchádzala niekedy dosť dávno“ prehovorila jej dcéra.

„Poviem si čo ja budem chcieť.“

„Povieš len slová, čo ti povedal tvoj asi priateľ, alebo niečo viac.“

„Tvoje slová sú slová tvojho otca, no nevieš ktorého.“

„Viem kto to je, len neviem prečo sa tu dnes po rokoch ukázal, alebo si stratila štipku slušnosti ku svojej dcére“

„Tá štipka slušnosti pretiekla cez tvoje ústa, ktoré sa ti zatvoria na večnosť“

Moje ústa sa tou štipkou slušnosti pred tebou dnes otvorili, alebo mám hovoriť aj viac“

„Prečo sa nechávaš od decka tak sekírovať“ prehovoril neznámy muž. Janka sa jeho slovami cítila urazená, slova nepovedala, čakala čo bude hovoriť mama, tá slova nepovedala, tak ona prehovorila.

Neviem, či mám vykať alebo tykať, neznámy muž chce vykanie, no otec dcéry, ktorú vidí po viac ako šestnástich rokoch si zaslúži tykanie“

„Ty si jej povedala kto je jej otec?

„Ja som z domu odišla za tebou ako mala necelý rok, tak ona moje slová nepočula“

„Pravdu si konečne povedala mama, no neviem prečo až dnes, tvoj manžel, a ja ho budem stále brať ako svojho otca, príde až zajtra zo služobnej cesty“ prehovorila jej dcéra. Ona vedela presne kedy sa otec Pavol vracia domov, jej slová boli pravdivé.

Ja viem veľmi dobre kde sú jeho služobné cesty“ jej priateľ sa dosť divne pozrel do jej tváre.

„Ja tiež viem kde sú tvoje večerné cesty, no nikdy tam kde je tvoj manžel na služobnej ceste“ boli slová jej priateľa.

„To si nemal hovoriť“. Janke sa začínajú potvrdzovať slová niekoho o kom jej mama ani otec Pavol nevedeli.

„Ak to on nepovie, tak to ja poviem, no doplním aj iným slovom“

„Nič nepovieš, tvoje ústa sa dnes zatvorili na večnosť“. Jej dcéra sa pozrela na mamu, potom na muža a až nakoniec si všimla niečo čo oni dvaja nezbadali.

„Niečo som už skôr povedala, niečo doplním a ty, mama moja, sa budeš len s plačom kloniť k mojim nohám. Tvoj priateľ a môj biologický otec bude len zubami škrípať nad tvojou úbohosťou“.

„Pred tebou si ja v živote nekľaknem na kolená a môj priateľ zubami už teraz škrípe“

„To nie je jeho škrípanie zubov, to je len jeho tichý hlas ku mne, prečo nevieš čo povedal“

„Nič nepovedal a vôbec to boli tvoje posledné slová ku mne dcéra neviem koho“

„Tvoje slová Darina sa až teraz ukazujú kto si v skutočnosti. Prečo svojej dcére nepovieš aj iné slovo“

„Nemám čo hovoriť“ zakončila mama ku svojmu priateľovi. Mala dosť čo povedať, no ona radšej svoje slová hovorila inam, Janka vedela kde sú jej cesty mnoho rokov naspäť, no sú aj v súčasnosti.

„Vidíš otec ako si ťa váži tvoja priateľka. Ja však veľmi dobre viem, že ona nie je tvoja manželka. Mama mám hovoriť viac“ jej mama sa s prekvapením díva na svoju dcéru.

„Nič nehovor, tvojimi slovami si už u mňa mŕtva“

„Mŕtva som u teba, ale nie u pána Jakuba Horsta, však je to tvoj súčasný manžel a pritom viem, že rozvod s prvým manželom nemáš“

„Tieto slová som konečne počul, no nepredpokladal som, že to povie moja dcéra“ doplnil jej priateľ.

„Otec nepredpokladal si ani ako ona teba sleduje vonku a nakoniec tvoja skriňa jej povedala veľa“

„Dcéra moja, tvoje slová sa nedajú vyvážiť zlatom. Tu je moja adresa a tam môžeš vkročiť kedy budeš chcieť, alebo potrebovať moju pomoc“ do rúk jej dal svoju navštívenku. Dcéra ju brala do prstov ako žeravé uhlíky, no nakoniec položila na okraj stola, zostala aj neskôr, nik si ju nevšímal a už vôbec muž čo prišiel s jej mamou.

„Ja viem kde bývaš už viac rokov a viem ako si moja mama rada do tvojho domu vodila iných pánov, ako si bol dlhšie vonku z domu“

„Tak ty si ma sledovala“ ruka jej mamy dopadla na líce svojej dcéry. Tá sa zhrozene pozrela do jej tváre. V tom momente jej prešla myšlienka do skutočnosti. Vedela prečo jej mama tak koná a vedela tiež, že to je na príkaz niekoho iného a nie jej manžela Pavla.

„Mama, toto slovo si posledný krát počula z mojich úst, pani Horstová, tam sú dvere“ dcéra si slovne vyhodila svoju mamu von z domu, ona však stála ako kamenná socha. Muž sa dosť divne pozrel na Janu ako aj na Darinu, potom sa len usmial. Dosť dlho rozmýšľal čo povie, jeho slová Darinu prebrali z letargie.

„Dcéra ti niečo povedala a ja to len doplním, tvoj prvý a právoplatný manžel ťa čaká v dome kde rada chodíš. Služobnú cestu zmenil na moje požiadanie“

„Nie na tvoje požiadanie, niekto iný mu povedal niekoľko slov“

„Pani Horstová, to boli moje slová niekomu a on ich posunul na správnu adresu. Pre vás ostáva už len to kľaknutie ku mne“

„Nebudem kľačať, nebudem plakať a vôbec nebudem kráčať do toho domu ako si my povedal. Budem stáť a čakať na svoj ortieľ“ stála dosť dlho až si svoj ortieľ vypočula.

„Ktorý dostaneš v krátkej dobe“ ozval sa hlas muža, dcéra sa len jemne usmiala a priateľ jej mamy sa zasmial na celé hrdlo. Otvorili sa dvere z chodby do obývačky, stál tam muž v dlhom tmavom kabáte, s okuliarmi na očiach a klobúk hlboko stiahnutý na čelo. Slova nepovedal, no jeho pohľad neveštil nič dobré. Prešiel niekoľko krokov po kuchyni, prstom pridvihol bradu slečne, priateľa len jemným kývnutím hlavy pozdravil a ženy si vôbec nevšímal. Slečna nakoniec pochopila kto to asi je. Pred asi troma rokmi jej ho ukázal otec v malom mesta v blízkosti Berlína.

„Svoj ortieľ si dopísala slovami ku svojej dcére, svoj úmrtný list si podpísala svojím podvodom na matrike a nakoniec tvoje kroky skončia pred svojou dcérou. Kľakaj ku jej nohám“ posledná veta bola povedaná tvrdo. Darina sa aj teraz ukázala vo svojej pravej podobe. Janka ju niekoľkokrát videla v inom prestrojení a jej maska nehovorila o žene s pochybnou minulosťou a pokazenou budúcnosťou.

„Tam si ja v živote nekľaknem. Priateľove zuby neškrípu a tvoje slová sú len chabým volaním po pomste ku mne“

„Dosiaľ si niečo nevedela, ja a tento muž sme blízka rodina. Tvoj právoplatný manžel je náš obchodný spojenec a nakoniec sa tvoja dcéra dosť dávno dozvedela kto je jej biologický otec a na jej požiadanie sme svoje kroky smerovali ku tebe“ prehovoril dosiaľ neznámy muž.

„Priatelia, obchodní spojenci, ja si tiež poviem pár slov. Bola to dobrá práca od teba, dcéra moja, a od vás zase splnenie mojich slov“ vo dverách sa ukázal jej právoplatný manžel. Jeho manželka sa len so strachom pozrela ku dverám a ťažko dopadla na dlážku v kuchyni. Nik si ju nevšímal dôsledne, no Janka si všimla, ako niekoľkokrát pootvorila raz jedno a potom druhé oko, pozorovala čo sa deje v dome a počula všetko čo sa povedalo. Jankine slová dali podnet na konanie.

„A teraz som na vážkach, je tu môj biologický otec, je tu právoplatný manžel pani Horstovej, ktorého budem stále volať otec a nakoniec je tu aj rodina môjho otca, len neviem či brat alebo niečo iné“

„Sme bratia, dcéra moja, ja ti nebudem brániť, aby si nepovedala slovo otec mužovi , ktorý ťa vychoval do dnešného dňa“

„To som rada tvojim slovám otec“ až teraz urobila niekoľko krokov ku svojmu otcovi ako aj ku druhému. Oboch chytila za ruku a pritiahla ku sebe, so slzami v očiach ich pobozkala na líce. Jej mama tomu nevenovala pozornosť, no kútikom oka pozorovala čo sa deje v kuchyni.

„Pavol, svoj postoj ku našej dcére sme si už povedali, teraz nech sú jej slová“ otec sa pozrel ku svojej dcére.

„Neviem čo ste si povedali, no dobre viem, že pani Horstová ešte nesplnila moje slová. Čakať budem len dve minúty a potom je otcovia moji vaša práca, cez dvere na dvor“. Ani na tieto slová Jany sa Darina nepohla, no Janka si všimla ako zaťala päsť pravej ruky.

„Ja som jej druhý manžel, podviedla ma. Až bude na dvore, niekto tam už čaká a ona dobre vie kde skončí. To je moje posledné slovo v tomto dome“

„Je tam aj pán Dan Kosczieka, on vie čo má konať, vaše slová splní až po mojej prosbe“ tieto slová boli tvrdý úder pani Horstovej. Ona tam čakala niekoho iného, slová jej dcéry ju dostali na inú koľaj ako ona chcela. Nakoniec prehovorila.

„Ku tvojim nohám si v živote nekľaknem, radšej si kľaknem inde“

„Pani Horstová, tam si už nekľaknete, počula ste moje slová aj požiadavku vášho druhého podvedeného manžela. Sú tam aj slová pre Dana“

„On moje slovo nezruší“

„Ale ja ho predsa len zruším „ozval sa iný hlas za dverami. Do kuchyne vstúpil muž, ktorý nahnal strach ostatným v kuchyni. V jeho tesnej blízkosti stáli dvaja holohlaví muži a na dvore ich bolo viac.

„Prečo si sa tu ukázal Hans“ prehovorila Horstová.

„Len ty si vedela moje pravé meno, povedala si ho a to je tvoja smrť“

„Len ja viem kto si v skutočnosti, len ja viem kde si bol pred niekoľkými rokmi a nakoniec len ja viem prečo si sem vstúpil. Nebolo to na požiadanie môjho manžela, ani tvojho šéfa. Bolo to na požiadanie tvojej manželky“

„Lenže ty, Darina, nevieš kto je v skutočnosti moja manželka, nevieš kde pracujú tvoji dvaja manželia a nakoniec si už zabudla kde sú tvoje iné deti. Vieš vôbec kto je ich otcom“

„Hans, tvoje slová si pýtajú odpoveď a tú dostaneš ako niekde prídem“

Tvoja odpoveď bude dnes, čakám len minútu, dcéra ti dala dve a nekonala si“

„Ona nebude čakať minútu, ona svoje slovo povie teraz“ prehovorila žena vo dverách. Hans sa pozrel smerom ku dverám, videl tam ženu stáť, no nepovedal slovo kto to je. Stála tam jeho manželka. Pani Horstová sa len pozrela ku dverám a urobila krok. V ruke ženy sa objavila krátka dámska pištoľ. Darina zostala stáť s matným pohľadom ku žene, inak ju nepoznala. No poznala ju pod iným menom a jej tvár poznala len takú, akú mala dnes.

„Prečo sa ukazuješ dnes v mojom dome Henrieta“ Hans sa jemne usmial, dozvedel sa niečo čo jeho žena tajila dlho. Spoznal aj inú tvár svojej ženy.

„Prečo hovoríš meno, ktoré si mala mať v hrdle, prečo ukazuješ svoju pravú tvár vonku , prečo sa dívaš do neznáma a svojich dvoch manželov nevidíš“

„A nakoniec, prečo nepovie viac o svojom treťom manželovi“ pani Horstová sa strachom zachvela a slzami v očiach hľadala pomoc. Tej sa jej nedostávalo. Hans si ju po slovách nevšímal.

„Ona viac slovo nepovie, vie čo ju bude čakať, až povie iné slovo. Ide so mnou. A vy, páni, konajte svoju povinnosť, výsledok chcem mať dnes večer. Budem vás volať“ boli to slová muža v chodbe, neukázal sa vo dverách, no všetci vedeli kto to je. Pani Horstová pomaly, malátnym krokom kráčala ku dverám do chodby, tam si ju zobrali pod ruky dvaja páni.

„Tohto muža som tu nečakala, ako on vedel kde ideme“ povedala manželka Hansa.

„Na moje slová sem prišiel, otcovia, to je moja pravá ruka, konal na moje požiadanie. Bola to jeho práca, aby ste sem dnes vkročili. Otec, budem ťa tak stále volať, ten muž ti v krátkej dobe povie niekoľko slov, no pani Horstová ich už nebude v živote počuť. Viem kde bude a tam si ju spolu pozrieme, moje slová budú slučkou na jej krku“ Janka povedala slová, ktoré budili dôležitosť u ostatných, no ona dobre vedela, že sú to slová naslepo. Čakala na cieľ svojich slov a ten sa rýchlo ukázal svojimi slovami.

„Len raz sa v krátkosti zmienil, že je niekto koho vždy poslúchne, že ste to vy, slečna, sa mi nechce veriť. Hans dobre vie kto som a vaši otcovia a manželia pani Horstovej to nemusia vedieť“

„Mýlite sa pani, viem i ja kto ste“ slová slečny zamávali ženou. A jej slová zamávali Jankou, dostala vysvedčenie svojej práce.

„Hans, naša práca tu skončila, nesplnil si moje slová a to bude mať odozvu“

„Tvoje slová sú slovami, ktoré ukazujú cestu za mreže“ slečna úplne pochopila čo sa tu malo konať. V mysli sa jej objavil vid alebo klam, ktorý spoznala na svojej ceste k Berlínu. Hans so svojou manželkou odišli na dvor, o niekoľko minút bolo počuť výstrel a vzápätí druhý. Vyšli z kuchyne von, na dvore ležala Hansova žena a v jej blízkosti iný muž. Ten sa v kuchyni neukázal. Hansa však nebolo vidieť.

„Dcéra moja, ten muž bol tretím manželom tvojej mamy, kto ich zastrelil, nevieme“ Hans sa ukázal neskôr v kuchyni a jeho slová posadili tvrdo na stoličku aj slečnu a jej otcov.

„Vy, slečna, ste povedali niekoľko slov a moja manželka pochopila, že je aj niekto viac ako ona. Konal som len na jej príkaz, jej ruka držala nôž na mojom krku dosť dlho. Prikázala mi, aby som Vás poslal na iný svet a ona zaujme hlavné slovo u muža, ktorému sa klonia po kolená“

„Prečo ste nekonal slová čo vám povedal Karl Bierke“ doplnila slečna. Hans nepredpokladal, že aj niekto iný vie o jeho spojeniach mimo bratov a rodiny.

„To meno som dnes nechcel počuť, povedala ste ho a ja som sa dostal na koniec svojej cesty“

„Dostal ste sa len do područia ženy meno Hanna. Kto to je viete dobre a viem to i ja“

„Hans, prečo si nestrieľal na tretieho manžela, ale na svoju ženu. Porušil si moje slová a ja viem kde ideš“

„Hanna, tvoje slová si nemala povedať a nemala si zastreliť Josefa. Bol to môj nevlastný brat a to sa neodpúšťa“ Hans prešiel na chodbu, ozval sa len tlmený výstrel a Hanna padla na dlážku v chodbe. Hans odišiel na cestu, sadol do svojho auta s chlapcami bez vlasov. Dve autá ho sprevádzali. Kto však v skutočnosti strieľal na brata Hansa si už Hans nezisťoval. Jej otec Pavol sa len bokom pozrel a Jana si všimla jemný pohyb úst čo si niečo povedal. Vedela tie slová.

„Otec, zostalo len na nás spratať z dvora a na chodbe telá, polícia bude mať pohon a podsvetie viac“

„Dcéra moja, niekam si zavolám a chlapci spravia poriadok na dvore aj v dome. Ty si však zbaľ svoje najnutnejšie veci do tašky. Odchádzaš na dovolenku, ako dlhú, to nik nevie. Ten muž si ťa vyžiadal ku sebe“

„Ten muž odišiel z nášho domu, no on ma niekde čaká a tam idem len ja sama. Niekto je na ceste s autom a je to môj vodič“ prekvapivé pohľady v kuchyni boli pre slečnu odmena. Nakoniec sa po niekoľkých minútach rozlúčila v kuchyni, slovo však nikomu nepovedala, na ceste sadla do auta. Otcovia s bratom odišli asi po hodine z domu. Čo si tam povedali, sa slečna dozvedela dosť neskoro a to bolo viac ako čakala. Bol to podraz na tom mužovi a slečne. Prečo tak konali jej otcovia ju zarmútilo. Oni sa radili v dome a v blízkosti bol niekto iný, neukázal sa im na oči, jeho konanie malo však svoju odozvu neskôr.

Plač a slzy sú odmenou

Slečna bez slova nasadla do auta k vodičovi, ani sa nepozrela kto to je, na svoju nepozornosť prišla vtedy ako zistila, že idú iným smerom ako bolo dohodnuté s neznámym mužom.

„Tvoja cesta je inam ako je dohodnuté“ prehovorila slečna, vtedy sa vodič otočil tvárou na zadné sedadlo. Jana stŕpla strachom, toho mládenca len raz videla a to jej stačilo. Jeho nôž mala na svojom krku, len slovo Dana jej vrátilo život. Až v tejto chvíli pochopila čo značili slová muža, ku ktorému mala namierené. Povedal ich niekoľko týždňov skôr ako bola Jana v jeho dome. Otec Pavol bol však vonku na dvore.

„Slovo Dana ti vtedy vrátilo život, dnes tu nie je, si v mojich rukách a tvoj otec bude draho platiť za tvoj život“ prehovoril vodič.

„Vtedy to boli slová Dana, teraz to budú moje slová, vráť sa na cestu pokoja a pokory, inak do rána niekto z nás bude ležať s guľkou v čele“

„Hovoríš slová a nevieš kde ideme, tvoja cesta je niekam a odtiaľ sa už nik nevrátil domov“. Vodič sa zasmial a pohľadom sa vrátil na cestu. Ten moment využila Jana, siahla rukou do vrecka nohavíc, svoju malú dámsku pištoľ položila pod pravú nohu. Čakala, ako bude musieť zastaviť. Vodič zastavil asi po desiatich minútach na lesnej odbočke.

„Za zvezenie si niečo dlžná“

„Viem čo chcete, som stále panna. No neviem, či aj niečo dokážete“ vodič sa zasmial, otočil hlavu ku Jane, bleskový pohyb ruky slečny a vodič mal dierku v čele. Vyšla z auta, vodiča vytiahla von, jeho spánok je v krovinách pri ceste, zavolala neznámeho muža. Ozval sa jej po niekoľkých zvoneniach.

„Niekto ma čakal s autom pri dome, prečo tam nebol môj vodič“.

„Toho už nečakaj, nesplnil moje slová niekedy skôr“.

„Bola to moja posledná cesta, ako som bola v tvojom dome, alebo tá skôr“. Boli slová slečny.

„Nie vtedy, dnes. Nemal odmietnuť moje slová, dosť sa začínaš pliesť pod moje nohy“.

Kde si ho pochoval, kytica kvetov bude moja spomienka na jeho slová. Toho mladíka ti niekto odporučil, ty si ho poslal letom svetom, mám povedať pár slov kde skončil jeho syn“. Ona tie slová však nepovedala, čakala na jeho ďalšie konanie, no slová čo povedal ju prekvapili.

„Slova nepovieš, budeš mlčať, vodič vie čo má konať“.

„Viem i ja čo mám kedy a kde konať, nebol to náhodou tvoj syn, o ktorom manželka nevie“.

„Tvoje slová sú viac ako si myslíš, máš len niekoľko minút života“. Jana pochopila, že jej život je na vlásku, odišla behom dosť ďaleko od auta.

„No viacej ako tvoj syn“. Pri jej slovách bolo auto v plameňoch. Jana sa pozrela do krovín, kde ležal syn neznámeho muža. Nevšimla si auto čo stálo v diaľke na ohybe cesty.

„Nemal tvoj syn náhodou príkaz zomrieť so mnou? „

„Kde je a kde je auto“

„Auto je v plameňoch a tvoj syn s dierkou v čele sa smutne díva. Asi rozmýšľa, prečo ma nedostal pod seba ako v aute povedal“.

„Jeho povinnosťou bolo ťa zastreliť a auto zapáliť“.

„To nie sú tvoje slová, chcel ma položiť niekde v lese a potom posadiť do auta. Sedel by tam aj on, moje slová by poslúchol, dosiaľ nevedel a to sa už nedozvie kto som ja a prečo tak hovorím“.

„V mojich očiach si len obyčajná nula.“ Janka si v tom momente uvedomila, ako sa konalo s jej osobou a prečo tam má prsty aj jej mama Darina. Nevedela však o prstoch otca Pavla.

„No pre teba sa niečo prichystalo, niekam si zavolám a potom sa ti ukážem na oči. Nebude to v tvojom dome, nebude to ani v niektorom tvojom hoteli a nebude to už vôbec v byte tvojej milenky Marii Kebrlle“.

„Tvojimi slovami si si podpísala úmrtný list“. Jana sa len usmiala a v tom momente sa rozhodla volať niekoho, kto jej stále poradil. Jej slová to hovorili.

„Bude tam však chýbať tvoj rukopis, nebude tam ani podpis tvojej manželky, môj podpis však bude na tvojom čele, idem si zavolať niekoho, potom neplač a tvoje slzy budú pre mňa odmenou“,

„Nikam nevolaj a už vôbec mojej manželke“.

Ja si však zavolám tvojho otca, on mi povie rád kde je tvoja mama. Tvoje tajnosti rád niekomu povieš. Sú v mojom archíve, plač“. Janka udrela na citlivé miesto neznámeho muža, pochopil, že vie viac, ako boli jej slová v jeho prítomnosti.

„Prečo tieto slová hovoríš až teraz, nemuseli sa povedať iné slová“.

„Vieš vôbec kto je tvoja žena, kto je tvoja milenka Maria, nevieš ani kto ti dnes stúpi na krk. Tam budú moje slová, potom pre teba len slovo na rozlúčku“. Skončila, vybrala kartu, založila inú.

„David, pošli pre mňa auto, som v blízkosti Zakopaného, v smere od Krakova“. Povedala názov mesta, no volajúci vedel kde je.

„Idem i ja so svojimi chlapcami, niečo sa mi dostalo do uší.“ Jana zostala zarazená, je to niečo na jej kožu, alebo len malá poznámka. Čakala skoro hodinu, s prekvapením sa dívala do tváre muža, o ktorom vedela, že je niekoľko rokov v hrobe. Nechcela tomu svojmu zisteniu uveriť, uverila až po niekoľkých minútach. Potom jej slová prinútili muža ukázať svoju podstatu, to však on nechcel.

„David, je to tvoja pravá tvár, maska alebo plastika. Poznám ťa inak“.

„Toho muža, ktorého som svojou tvárou pripomenul, je v mojom okolí. Práca tvojej mamy a manželky Hansa nebola podľa toho čo som chcel. On mal žiť a niekto iný cestovať do nebies“.

„Bola som pri jeho hrobe, viem kde je pochovaný“.

„Tam leží niekto iný, až poviem jeho meno, odľahne ti na srdci“.

„Potom tam leží brat môjho otca, ale nie toho biologického“.

„Tam leží tvoj otec a manžel Dariny, ktorá je trikrát vydaná a ani raz rozvedená“.

„Na niečo si zabudol, tam neleží Pavol Kropák , on nie je mojím otcom. Tam si manželka Hansa poslala svojho schovaného milenca trochu pospať. Bol to tvoj brat Johan“.

„Dostala si ma na kolená, čo sa všetko dialo v tvojom dome“ slová čo počul boli však od Jany inak mierené, ona chcela dosiahnuť jeho nepokoj.

„Chceš to vedieť doslovne, alebo len s poznámkami“.

„Presne od slova do slova“. Jana mu to povedala s krátkou poznámkou. „Tieto slová zopakuj svojmu otcovi, inak mu to poviem ja“.

„Dostala si ma na kolená, on nesmel vedieť čo chystám za jeho chrbtom“.

„A v spojení s neznámym mužom, chýba ti tam Hans, Jakub ale aj Hanna“.

„Na niečo si zabudla, chýba mi tam tvoje slovo a tvoje pohladenie. Nie však také, ako som dostal od svojho otca. Neboli to tvoje slová“.

„Slovo vid a spoznanie čo je klam. Vtedy si videl prvýkrát niekoho, kto je viac ako ty. Je to tvoj otec, je to aj osoba so zvláštnym postavením v polícii“. David nedal na sebe vedieť, že vie, aké je postavenie jeho otca, no slovami chcel dosiahnuť opak.

„Však otec skončil pred niekoľkými rokmi u polície, stále sedí doma a rozmýšľa, kde je jeho manželka“.

„Prečo nepovieš aj tvoja mama“.

„To si v živote nedovolím, slová niekoho mi zatvorili ústa“.

„Niekto ti len povedal – David, tá žena, ktorej hovoríš mama, je matkou aj niekoho iného. Ak na toho muža siahneš, zomrieš mojou rukou – sú to slová tvojej mamy, tak sa riaď podľa toho“.

„Tie slová mi povedal muž, ktorý sa predstavil len menom Pavol, neviem kto to je“.

„Na toho muža si siahol, tvoja mama z hrobu dala príkaz ťa zavraždiť“.

„Neviem, kde je hrob mojej mamy a neviem tiež, kto ma znesie zo sveta“.

„Nevieš ani kto je tvoj najbližší súrodenec, nevieš o ničom, nevieš ani kto vôbec si, volám tvojho otca, aby si prišiel pre teba“.

„Prečo otca, si tu ty a tvoje slovo je pre mňa zákonom“.

„David, asi bolo len do dnešného dňa, tvoje spojenie s Hansom, jeho ženou ako aj s Jakubom Horstom som vedela. No ty si dosiaľ nevedel o mojom spojení s Josefom, bol to nevlastný brat Hansa a Jakuba. Oni dvaja sú bratia“.

„Ak je Josef mŕtvy, tak mne sa otvorili dvere do jeho spoločností. Hanna ma tam bude čakať“.

„Vidíš to som ti nepovedala, Hans zastreli Hannu v našom dome, a neznámy muž čo si odviedol moju mamu si to kontroloval“.

„Ak to bol Loranth Nieszke, som v kaši až po krk“.

„Poznal si aj mládenca pod menom Rolo, bol stále v jeho blízkosti“.

„Ako si mi volala, som mu volal, no už sa neozval“.

„Dierka v čele mu to nedovolila, asi teraz spomína na teba“.

„Ak to bola tvoja práca, tá guľka do čela sa ti vracia“.

„Neviem kto ju pošle a aký smer jej dá, no moje čelo to nebude“. David siahol do vrecka kabátu, siahla aj Jana, mierili na seba s pohľadom nedôvery a pokušenia. Janka však videla niekoho prichádzať za chrbtom Davida, slova nepovedala, čakala, aj sa dočkala slov.

„David, si môj syn, ak budeš strieľať na slečnu, bude aj ona, no skôr moji chlapci pošlú tvojich do nebies, potom budú slová tvojej mamy“.

„Prečo nepovieš, že tvojej manželky“.

„Povedal som tvojej mamy, no kto je moja manželka, dosiaľ nevieš. Tvoje slová budú teraz neznámemu mužovi. Niekto ho pozná pod menom Loranth Nieszke, no jeho skutočné meno nik nepozná. Viem čo vykonal pre slečnu Janu dnes a ona mu len povedala, že mu niekto stúpi na krk. Nevoláš mu, pre teba je to už minulosť. Pláva na vesmírnej lodi do nebies“.

„Pán, ako sa voláte viem, no to meno nepoviem ani so slučkou na krku. Viete, čo máte konať a viete aj prečo. David sa v mojich očiach tratí cez šíre moria a oceány“.

„Slečna, tvoja mama čaká na kľaknutie ku tvojim nohám, potom sa pozrie do očí svojmu synovi. Viem, kde si ho položila a tam sme ho aj našli. Tvoju cestu z domu sme mali stále pod dohľadom, moja ruka ťa chránila“.

„Viem, že mala ešte deti, no Rolo bol starší odo mňa, kde je posledný súrodenec, neviem“.

„Niekoľkokrát si ho videla v mojej blízkosti, budeš ho vidieť aj dnes večer“.

„David a jeho pištoľ je stále pri mojom čele, mám konať, alebo čakať“.

„Konaj a čakaj, no nepremeškaj svoj čas. David, tvoja ruka je aj mojou rukou. Ja strieľam presne, máš pred sebou dva ciele, slečna Jana a ja ako tvoj otec a vykonávateľ požiadavky tvojej mamy“. Jana rýchle pochopila slová jeho otca, dal jej čas na strieľanie a David sa položil ku jej nohám.

„Slečna, vraj sa voláte Jana, neviem čo povedať. Poslala ste na zem Rola a teraz Davida, vy neviete kto to boli pre mňa. Nechcem vedieť ani kto ste vy“. Siahol do vrecka kabáta a Jana ho poslala na cestu. Prečo tieto slová povedal muž, ktorý mal byť ticho. Jana ho poznala zo stretnutí s otcom Pavlom, ako aj z domu Davida.

„Na dnes to skončilo, idem ku vám, alebo si hľadať nocľah niekde v priekope s dierkou v čele“. Jej slová boli k otcovi Davida.

„Vieš dobre kto som aj aké mám postavenie, konáš unáhlene a to ma bude stáť mnoho práce“.

„A moja mama nebude kľačať pri mojich nohách, ale vo vašom náručí. Prečo, to mi však nepoviete“.

„Poviem ti to, vieš, že je trikrát vydatá, no nevieš, kto je jej právoplatný manžel. Pán Kropák, Horst, Field boli len na krytie skutočného manžela. Prečo sa to konalo, bola požiadavka mamy Davida, tvoja mama na teba čaká. Ideme niekde, kde nás nik nebude vyrušovať“.

„Ideme tam, kde sa nakoniec pokloním svojej mame, no kľačať nebudem. Potom ani Jakub Horst nie je môj biologický otec“.

„Kto je tvoj biologický otec ti prvýkrát aj posledný krát povie tvoja mama“.

„Potom moja cesta bude naspäť do domu kde som roky bývala a kde dosiaľ býval a sa o mňa staral Pavol Kropák“.

„Niečo ti poviem, no pred svojou mamou ani slovo. Ako si odišla z domu a sadla do auta, niekto si dôkladne vypočul a zaznamenal slová pánov Kropáka, Jakuba a Horsta“.

„Ich nevlastný brat Josef to nesmel počuť, preto ho Hanna poslala k zemi“. Doplnila Jana. Ona však už vedela, ako to bolo v skutočnosti na ich dvore, tie slová jej niekto povedal do telefónu, ako čakala na Davida.

„A Horst Hannu, to bola ich chyba. Hanna pracovala pre mňa, no slovo jej uletelo a letela aj ona“.

„Pán, dosť dlho tu stojíme“.

„Na niekoho ešte čakám, jeho čas nenadišiel a tvoj čas už vypršal. Stretnutie s tou osobou už slečna neprežiješ“. Jana sa len pozrela priamo do očí pána, potom ich sklopila, jej slová zaúčinkovali trochu neskôr. Ona si však rýchlo vo svojej mysli zosúladila a dostala prekvapivú odpoveď, podľa nej aj konala.

„Radšej si ja tú ženu zavolám a dohodnem si stretnutie na dnes večer, potom moja mama a vaša milenka, nie, vaša právoplatná a prvá manželka sa nedožije rána. A či aj vy, to povie tá žena“.

„Ako si sa to mohla dozvedieť, to nik dosiaľ nevie. Ostatní, tiež manželia, boli len moje biele kone“.

„Biely golier nemali, topánky s bielou špicou tiež a chýbala im aj povestná biela farba v ruke. Prečo? To však len vy pán viete“. Vtedy pri nich zastavilo auto, vystúpil len vodič. Jana ho poznal aj z inej stránky.

„Slečna Jana, som tu na vaše zavolanie“. Vodič povedal dohodnuté heslo, Jana sa len otočila k pánovi, kývla rukou na rozlúčku a jej úsmev neveštil nič dobré. Nasadla do auta na predné sedadlo, pozrela sa za seba, videla tam len dvoch mužov v čiernom obleku s pištoľou v ruke. Viac im nevenovala pohľad.

„Vieš kde ma máš doviesť, konaj tak, ako je dohoda.“

„Viem, je aj iné miesto a tam ťa bude niekto iný čakať a nie žena, ako si hovoríš“.

„Tak tam bude Rudolf Knapke so svojou manželkou“. Len trochu pootočila hlavou a videla, ako sa strachom zahniezdili muži na zadných sedadlách a vodič dostal červenú farbu do tváre.

„Slečna, prekvapujete nás vašimi slovami“. Boli to slová vodiča. Jana dosť často používala tento slovný zvrat o Rudovi a jeho žene. Iným to zase ukázalo, kde ona môže mať spojenie a tam niekto nechcel siahať.

„Nie neprekvapujem, pán vodič vedel, kto mu dal príkaz na cestu pre mňa, no dvaja páni si len prisadli neskôr a čakali na svoj čas a ten si premrhali svojou nečinnosťou“,

„Vieme, kedy je náš čas“. Hlas, ktorý počula, ju doslovne postavil zo sedla, toho muža tam nečakala. Zostala ako na vážkach, čo bude konať neskôr.

„Ja tiež viem kedy je náš čas. Viem tiež kedy je kŕmenie jahniat, no neviem, kedy je ich dojenie“. Čakala na odpoveď.

„Tvoje jahniatka sú v koterci, tvoje dojenie je v chodbe a tvoja kanva na mlieko je za tebou. Vylej mlieko z kanvy“. Jana veľmi dobre pochopila odpoveď, bola povedaná s prehodenými slovami. No povedané všetky, bez iného slova.

„Svoje mlieko si zohrejem, chleba upečiem a tanier umyjem“. Aj teraz čakala na odpoveď, no tej sa nedočkala. Vedela, že ten muž je pod kontrolou, nechcel povedať druhú polovicu hesla. Jana si však nevšimla pohľad vodiča k mužom na zadných sedadlách. Bol veľmi krátky, no pre mužov dal signál, ako majú konať.

„Slečna, slová tohto muža boli ku vám posledné. Vonku sa len pozrie ku nám a bude spať večný spánok“. Vodič zastavil auto na najbližšom parkovisku. Všetci traja muži vystúpili, nakoniec aj Jana. Pozrela sa do ich očí, nik nesklopil svoj zrak ku zemi, no jednému sa jemne kmitlo obočie, vedela, že je to ten muž. Nevedela však, prečo ten muž kmitol okom, bolo to zase pre vodiča, že pochopili jeho znak.

„Si vodič a teba poslal niekto, konáš inak ako máš a tvoje slová boli ku mne niečo viac. Heslo si povedal, no nedokončil si dve slová, vtedy som vedela čo je vo veci“.

„Povedal všetko“. Prehovoril znova ten muž. Hovoril slová, ktoré už mali skôr dohodnuté a vodič napokon konal.

„Nepovedal, slečna Jana Kropáková, a tiež som tu na vaše zavolanie, ako ste povedala“. Vodič siahol do vrecka a siahli aj obaja muži. No siahla aj Jana a vodič sa oprel o kapotu auta. Muž, čo hovoril, poslal na zem svojho kolegu. Zlomová chvíľa bola, ako vodič vystúpil z auta a rukou ukázal na vrecká, videla to aj Jana a ona nečakala, strieľala prvá a ten muž už musel, inak ho Jana pošle na zem.

„Teraz ti môžem povedať všetko dcéra moja“. Jana sa prekvapila slovami. Ďalší muž povedal dcéra moja. Vtedy si dal dole z očí tmavé okuliare, zobliekol dlhý tmavý kabát a nakoniec aj zložil čierny klobúk. Pred Janou stál muž, o ktorom vedela málo, a ešte menej ho poznala. Rozprávali sa len dvakrát ako bol doma s otcom. Vtedy jej otec povedal, že to je kamarát z pracoviska. Mal pravdu, tú však Jana zistila až dnes. Ten muž mal však iné poslanie ako vodič, boli to slová otca Davida a oni dvaja preto nastúpili neskôr do auta, vodič sa musel podvoliť a vtedy Jana zistila, že jeho smrť bola zbytočná.

„Som dcéra podsvetia, som dcéra neznámeho muža, som dcéra nebies, ale nie som dcéra mužov, ktorí si to myslia. Viem, prečo oni hovoria dcéra moja, to ste povedal aj vy, potvrdil to aj Pavol Kropák, no konečné slovo nepovedal Rudolf Knapke. Sadajte do auta a cesta je tam kde vám poviem“.

„Do toho domu ja nevstúpim“.

„Vstúpite však do domu svojich rodičov. Z domu ste odišli ako dvojročný chlapec a viac ste sa tam neukázal. Preto ani neviete, kde je váš rodičovský dom. Len moje slovo bude pre vás záchrana“.

„Slečna Jana, mnoho si o sebe myslíte, mnoho konáte bez rozmýšľania a nakoniec málo ste povedala o sebe“. Pohľad Jany na toho muža niečo hovoril, no on to nepochopil.

„Čo si ja myslím, ako konám a kto som ja v skutočnosti, to viem len ja a niekto iný. Nechcite vedieť kto to je, inak padnete s guľkou v čele“.

„Pre teba ani iný cieľ nie je, ak ja hlavou uhnem kde bude tvoja dierka“.

„V čele vašej manželky, dosiaľ ste nepovedal prečo ste ženatý so ženou, ktorú nechcete vidieť do konca svojho života“.

„Mnoho vieš a pre mňa je to pokyn, aby som začal pracovať, dosiaľ nevieš kto bol ten muž, čo som ho poslal do nebies“.

„Neviem kto to je, no vaše slová mi to povedia“.

„Slovo nepoviem, no moja ruka ti ho ukáže“. Zložil okuliare z očí, položil klobúk vedľa jeho hlavy a nakoniec stiahol masku z jeho tváre. Jane sa ukázal muž, ktorý jej pred troma dňami povedal, čo sa bude konať v jej dome. V jej oku sa ukázala slza, no inak nedala vedieť, že ho spoznala.

„Pre mňa je to neznámy muž, no pre vás je to ťarcha. Niekomu si ja zavolám a koberec sa bude červenať vašou krvou“.

„Nebude to moja krv, tvoja sa bude miešať s krvou, ktorých si dnes poslala do nebies“.

„To už niekto povedal a jeho krv je na rukách Lorantha Nieszkeho - neznámy muž si rád hovorí“.

„To meno som nechcel v živote počuť, to meno je postrach podsvetia“.

„Prečo nepoviete, že ste jeho pravá ruka, alebo len zametač jeho neschopnosti“.

„Nie, som niečo iné Jana a tam sa končí tvoj svet. Nevieš, nepoznáš, nečítaš medzi riadkami svoju poštu a predsa hovoríš slová, ktoré zaradom pokladajú hlavy z vyšších poschodí pyramídy podsvetia.“

„Už len doplňte, že ste padli z vyššieho poschodia ako boli oni. Viem, kde ste stál a kde bola vaša stolička. Pavol Kropák bol vaša nie pravá ruka, bol vykonávateľ vašich rozhodnutí. To, že spolupracoval s bratmi Horstoma, vám bolo napriek. I tak ste sa ho neodvážili odstrániť“.

„Nemohol som konať proti rozhodnutiu neznámej ženy a tam si mala namierené. To sme nemohli dovoliť“.

„Tá žena je už v mojej blízkosti, stojí neďaleko vás. Len váš pohľad ku nej vás zachráni, inak prehovorím“. Neotočil svoju hlavu ku žene, no siahol do vrecka a žena ho poslal od chrbta na zem. Potom sa predsa len otočil, videl tam svoju manželku“.

„Nečakal som tvoj príchod, ale tvojej sestry“.

„Tá už nepríde, poslal si ju predsa do nebies. Slečna Jana, idete so mnou, tu je pre vás horúca zem. Hans aj Jakub poslali svoje komandá po vašich stopách. Hľadajú vás niekde inam. To boli moje slová“. Jana nasadla do jej auta, stálo asi tristo metrov ďalej. Dosť dlho slova nepovedala a znova sa nepozrela na zadné sedadlo. Pri vystupovaní na dvore videla, kto bol v tom aute, bola tam jej mama. Trochu sa zarazila pri pohľade na svoju mamu, potom si rýchle v hlave premyslela čo bude hovoriť, nie však to, čo sa jej prihodilo pred krátkym časom.

„Moje slová dodržím, no ty svoje dokončíš. Nepovedala si všetko Hansovi, nepočul to ani David a tvoje slovo uviazlo v hrdle pri zvuku neznámeho muža“. Boli slová jej mamy.

„Lothar Nieszke ťa zobral so sebou, prečo ťa neodviezol do domu otca Davida“. Jana kontrovala. Nevedela však, kto bol vodič a to Janu priviedlo neskôr na iné myšlienky. Stála na dvore staršieho domu, prezrela si dvor ale aj dom, niečo sa jej nevidelo, preto znova urobila niekoľko krokov, dostala sa na roh domu a tam niekoho videla. Jej úsmev bol len potvrdením pre tú osobu, že ju spoznala.

„Nemohol, vedel kto to je a dosiaľ nevie kto som ja“.

„Nevedel, že si jeho prvá a preto aj právoplatná manželka“.

„Tieto slová si nemala povedať, počula si moje slová doma, tak mlč“.

„Viem, že tvoje meno je Darina, viem aj pod akým pracuješ na vrchole pyramídy“. Povedala neznáma žena. Jana už chcela niečo povedať, no znova sa otočila a kráčala na iný koniec domu, tam tiež niekto bol, no jej úsmev stvrdol na tvári. Toho muža tam nechcela vidieť.

„Zabudla si doplniť meno, ktoré je písané tebe, nie na schodoch pyramídy, ale v tvojom dome u tvojho manžela“.

„To meno nepovieš, inak kľačíš pred svojou dcérou na kolenách“.

„Ak si ja kľaknem ku svojej dcére na kolená, tak si len kľaknem k osobe, ktorá je k tomu určená“. Jana až teraz pochopila, ako sa jej mama sklonila pred niekým, koho uznávala viac ako seba.

„Doma som povedala, pani Horstová, tvoje meno je iné, to však ja nepoviem. Len ak si to budeš priať povedať“.

„Ak vieš to meno, vieš aj kde patrím. Konaj slová, ktoré si čítala včera večer. Konaj tak, aby si videla Pavla Kropáka v dome a nakoniec si doma sadni a porozmýšľaj nad tvojimi slovami, čo si mne povedala a čo ja tebe. V tom je začiatok tvojej práce a koniec môjho konania mimo teba“. Jana sa len zamyslela nad slovami Dariny, nakoniec si len pre seba v tichosti povedala – ona už klope na nebeskú bránu – potom sa vrátila ku žene, ktorá ju doviezla na jej dvor.

„Darina, aj ty, Jana, vaše slová mnoho povedali a mne ukázali cestu nie do nebies, ale do pekla. Ak sa potvrdí moja domnienka kto je otcom Jany, tak si radšej sama strelím do čela“.

„Jej otec stojí za tebou“. Žena sa otočila, ten koho tam videla stáť bol niekto, kto jej povedal niekoľko slov. - Ona nevykonala čo dostala príkazom. Bol to muž, ktorého videla prvýkrát za rohom domu a potešila sa.

„Nebudem hovoriť vaše mená, no táto žena je určená na splnenie poslednej úlohy. Ak ju nevykoná, skončí s dierkou v čele. A tú jej tam pošle jej syn“.

„Som vydatá žena, no deti som v živote nemala, tak syn to nemôže urobiť“.

„Kto je potom pre teba Ralf Kaniska“. Žena sa len zrútila na zem, zostala tam ležať dosť dlho. Nakoniec ani nevstala, zomrela. Bol to presne mierený psychologický zásah, ona toho mládenca kryla slovom aj telom, preto jej bol blízky, bol jej milenec.

„Tejto slečne si povedala, že som jej právoplatný otec. Jana, meno svojho otca sa dozvieš dosť neskoro a neviem, či aj vôbec“. Muž sa len otočil a odišiel ku svojmu autu na cestu do neznáma.

„Pani H.... chcela som povedať tvoje jedno meno, no radšej budem tvoje mená držať pod pokrievkou. Nesnaž sa ma prinútiť, aby som ich povedala. Nezabúdam však na svoju vetu, že poviem, len ak si to budeš priať“.

„Nezabúdaj na slová, čo sme si doma povedali, Jakub sa tam podriekol a to ho bude stáť život“,

„To, že ti povedal, prečo on je môj otec, nekonaj unáhlene. Konaj s rozumom a tvoj dôvtip nech ti ukáže správnu cestu. Ak budeš chybovať, budeš kľačať na kolenách, no nie predo mnou. Bude tam niekto iný a toho nechceš v živote vidieť“.

„Viem asi na koho myslíš, môj otec je v neznáme a ty nevieš a nikdy sa nedozvieš kde je“.

„Viem, no poviem, že aj neviem. Píšem a nebudem to čítať, moja ruka mi dá vedieť tvoj príchod. Neprichádzaj s mužom, ktorý ma pokladal na posteľ a tvoj úsmev bol pod oknom spálne“.

„Vieš aj nevieš a nič si nevidela, však to bol len tvoj vid alebo klam“.

„Vid je aj videnie niekoho na okamih a klam je len tvoja malá zbraň, aby si ma dostala znova do jeho postele. Prečo tak konáš so svojou dcérou“.

„Spýtaj sa svojho tiež otca Pavla Kropáka, prečo stál pod oknom so mnou“.

„On tam s tebou nestál, bol v kuchyni a čakal na moje slová. Vedel čo má konať. Však si toho muža nevidela odchádzať z domu. Kde si stála, alebo ťa otec Davida už odviezol“. Jej mama sa len usmiala, vedela, že Jana nehovorí pravdu.

„Nie, neviezol, zobral ma Rolo a to som nechcela. Musela som sa podvoliť slovám jeho otca a nakoniec i jemu. Nerada o tom hovorím“.

„Doplň len dve slová a sú to slová, ktoré ti povedal môj pravý otec. Nechal si spraviť DNA a tá mu potvrdila otcovstvo. Ty sa to však do smrti nedozvieš. Mala si veľa mužov z podsvetia a viac ako mladučké dievča. Preto nechceš vidieť svojho otca. Na svoju mamu si ani nespomenieš, no budeš ju vidieť“.

„Tvoje slová mi ukázali smer, kde si ja položím svoju hlavu“.

„Tvoja hlava sa skôr ukáže tvojim rodičom, dosť ich zanedbávaš a najmä svoju mamu. Nekonaj proti ich vôli, nekonaj proti mojej vôli, nekonaj svoje kroky bez rozmyslenia, konaj ako ti povie muž, ktorý na teba čaká“.

„Jana, kto je ten muž, len jeden sa môže mne ukázať na oči bez strachu a opovrhnutia jeho osobou. Je len jeden muž, ktorý si to dovolí“.

„Nie je to však otec Davida, kto to je“.

„Jeho meno nevieš, jeho tvár si dosiaľ nevidela a jeho hlas nepočula“.

„Nakoniec si zabudla, že jeho ruka ma ešte nepohladila. Viem, kto je ten muž, si na niektorom schode pyramídy, čakáš, kto ti posunie stoličku vyššie, ten muž to nebude“.

„Bude to však jeho manželka, tú ženu nepoznáš, nie je to sestra ženy , ktorá ma viezla v aute s tebou“.

Nie je to ani utajená manželka otca Davida, ktorá si v poradí jeho manželka. Skôr som povedala, že prvá. Nie, si len manželka bielych koní a jeho slová sa nepotvrdili“.

„Prečo čítaš stále moje myšlienky, avšak nikdy nedokončíš, alebo nepochopíš ich význam“. Jana dostávala slovami mamy obraz, kde ona stojí, ale aj kde ju pomaly a isto posúva. Niekto na Janu čaká a Jana vie kto to je.

„Nebudem končiť to čo si ty nezačala, hovoríš, že nepochopím, viem toho dosť o tebe, len bolo škoda toho muža, čo bol tri dni skôr v našom dome a povedal všetko, čo sa bude diať. Kto dal príkaz na moje odrovnanie a tiež na jeho“.

„Boli to slová otca Davida a moje. Hovoril viac ako mal, nekonal však ako dostal príkaz a to ho stálo život“.

„Mama, on svoju prácu vykonal, nevykonal ju však vodič, čo ma viezol a tiež druhý muž v aute. Strieľal na muža, čo bol v našom dome, no on poslúchol moje slová v dome, vedel čo má konať, tvoje stretnutie s tým mužom ja pripravím. Nečakaj milosť z jeho rúk a Daniel so svojím otcom robia posledné kroky na tejto zemi“.

„Prečo to hovoríš tak priamo“.

„Tvoje slová mi mnoho povedali, otec Davida so svojím synom, ktorého si matkou, zakopnú na ceste. Ich pohľad bude do očí niekoho. Budeš tam aj ty stáť a potom ťa ja pošlem ku nim na zem“.

„To nevykonáš, niekto na teba čaká a ten ťa z ruky už nepustí“.

„Ak to nebude Rudolf Knapke, tak jeho slovo ma privedie do jeho domu. Jeho manželka povie svoje dve slová a otec Davida bude plakať krv“.

„Ty nevieš, kto je jeho manželka“.

„Ty nevieš, kto je jeho pravá manželka, tá žena sa ti len raz ukázala a pár slov ti povedala“.

„Neviem aké sú to slová“.

„Tie slová ti ja nepoviem, tá žena ti ich zopakuje pri otcovi Davida a tvojom synovi. Oni ich však už nebudú počuť“. Slová Jany dostávali mamu na vedľajšiu koľaj, čo ona nechcela dovoliť. Preto jej slová boli.

„Stále hovoríš, že budem počuť len dve slová, sú to dve osoby, alebo aj niekto iný“.

„Ja som v poradí tretia, tie dve slová mi niekto povedal a podľa nich sa aj riadim. Nečakaj ich odo mňa skôr, ako sa bude na teba dívať s kalným pohľadom otec Davida. Kto mu oči zatvorí, si len vydýchne a vtedy spoznáš osobu, ktorá ťa má v hrsti. Konáš proti jeho vôli“.

„Doplním už len slovo alebo dve. Jana si mŕtva svojou namyslenosťou“.

„Viem, že si tieto slová povedala aj otcovi Davida a svojmu synovi. Viem aj ako ti odpovedali a nakoniec viem aj kde je moja stolička. Nie je na schodoch pyramídy, tam ja nekráčam. Kráčať v tvojich šľapajach je pre mňa potupa“.

„Viac slov ku tebe nemám“.

„Stále hovoríš, že si moja mama. Prečo sama seba klameš, prečo sa dívaš tam, kde je pre teba len tma. Pozri sa aj na dievča, ktoré si v skutočnosti priviedla na svet a nie to, čo ti dali ku tebe do rúk po pôrode“. Jej mamou tieto slova zatriasli, aj niekto iný vie, ako to bolo v skutočnosti. Kto jej to mohol povedať. Jana jej však slovo nepovedala, vedela, ako to bolo, jej pravý otec a ona vedela kto to je, povedal všetko aj dôvody prečo tak konal so svojou manželkou.

„Viac slov už nemám“.

„Mňa dali ku tebe, no mojou mamou je niekto iný. Moja mama mala však pri sebe tvoju dcéru. Je v mojom veku a my dve sa dobre poznáme. Ty ju však nepoznáš, ukáže sa ti na oči v dome pána Rudolfa Knapkea“.

„Svoje slová budeš ľutovať“.

„Ľutujem len stratený čas od včera rána do teraz. Moja škola je už asi minulosťou a tvoja osoba je prítomnosťou. Nie však pre mňa, ale pre toho pána, čo kráča po ceste“. Darina sa otočila, pri pohľade na muža a ženu, ktorá kráčala vedľa, začala spätkovať, no niekto jej zastal cestu. Stál tam Pavol Kropák. Jana dosť dlho vedela, že je on v blízkosti, nedala vedieť o jeho prítomnosti.

„Dosť slov si povedala Jane, viac však na moju osobu otcovi Daniela. Horst, Jakub a Ditrich Peszke nemali počuť slová, ktoré sme si niekedy skôr povedali“. Prehovoril Pavol.

„Ty si sa tu nemal vôbec ukazovať, otec Daniela ma neposlúchol“.

„Nemal čas, neznámy muž alebo Loranth Nieszke zakopol pred otcom Davida a on zakopol pred svojím synom. Prečo si dala taký príkaz“.

„Moje slová idú von, kto ich povedal“.

„Muž, ktorý kráča ku tebe“. Pavol kontroval.

„On to nemohol byť, nebol tam“.

„Darina, to sa mýliš, bol som tam. Kto poslal k nebesiam otca Davida je môj syn a nie jeho. Prečo si klamala otca Davida, si jeho mamou, to si však nechceš priznať, že so mnou“.

„Vieš, kedy môžeš prehovoriť, svoje ústa otvoriť a tvoj hlas niekto počuť“.

„Avšak tvoj hlas už nebude nik počuť. Jana, splň svoje slová“. doplnil Pavol.

„Tá nebude konať ako vy dvaja chcete“.

„Tak budeš ty konať, ako bude chcieť Ralf Kaniska. Vieš kto to je“.

„Len to nie“. Darina sa zhrozene dívala do tváre Pavla, ako aj druhého muža so ženou, celým telom jej prešla triaška, no nespadla na zem. Vtedy zastavilo auto v blízkosti Dariny, Pavla, Jany a zatiaľ neznámeho muža so ženou. Z auta vyšiel vodič, Ralf Kaniska a zo zadných sedadiel dve ženy. Darina vedela, aká je ich práca, z ich rúk bol už len neznámy hrob.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Autorské práva

Prvý diel – Vid alebo klam

Rozhovor s plakaním bez sĺz

Plač a slzy sú odmenou

Plač nad rozliatym mliekom

Druhý diel – Vidieť svetlo a klamať seba

Svetlo do rodiny Janeka