Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

J. Kenner: Pokoř mě

Vydání první

Copyright © 2013 by Julie Kenner

This translation published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of The Random House Publishing Group, a division of Random House LLC.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1857. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Claim Me vydaného nakladatelstvím

Bantam Books, New York v roce 2013

Český překlad © 2014 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Obálka a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Ilustrace na obálce © Vladvitek / Imagio.cz / Dreamstime.com

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-888-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-932-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

J. Kenner

POKOŘ mě

(ukážka)

Pokoř mě je smyšleným dílem. Jména, postavy, místa i děj jsou buď výsledkem autorčiny představivosti, nebo jsou užita fiktivně. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, živými či zemřelými, událostmi nebo místy je zcela náhodná.

Poděkování

Skoro se mi tuhle stránku ani nechce přidávat, protože určitě na někoho zapomenu. Budu se však snažit, bičovat svoji paměť a přitom doufat, že pokud bych snad náhodou někoho přehlédla, dovolí mi to napravit pomocí martini (bourbon Garioch Damiena Starka je poněkud mimo moji ligu).

Předem však musím říct, že ohledně tohoto poděkování tak trochu podvádím, protože se nejedná jen o tuhle knihu, ale stejnou měrou taky o předchozí díl Odhal mě. Musím tedy začít s děkováním všem, kdo pomohli Odhal mě a Starkovu trilogii předložit čtenářům jako celek.

Obzvlášť chci poděkovat své báječné agentce Kimberly Whalenové, své úžasné editorce Shauně Summersové a všem ostatním z týmu nakladatelství Bantam, díky nimž bylo ponoření do světa Nikki a Damiena tak mimořádným potěšením: Gině Wachtelové, Jennifer Hersheyové, Maggie Oberrenderové, Susaně Grimshawové, Alison Masciovecchiové, Sarah Murphyové, Mattu Schwartzovi, Rachel Kindové, Donně Duverglasové i všem, na něž jsem zapomněla (omlouvám se!). Dále také všem lidem z Tridentu, Janet Starkové a Sofii Willinghamové, které přivedly k životu hlas Nikki, a skvělým editorům v cizích zemích, zvlášť lidem z Headlineu, jako třeba Kate Byrneové a Veronique Nortonové, díky nimž se z povídání ve fórech na Twitteru stala taková zábava.

Zvláštní poděkování patří mým beta čtenářkám – K. J., Heather, Stefani a Liz. Mockrát děkuji za zpětnou vazbu!

A samozřejmě musím poděkovat manželovi a dětem za to, jak se vyrovnali s častým „maminka musí psát“ a podporovali mě v tolika různých směrech.

Ze všeho nejvíce však chci poděkovat čtenářům, zvlášť těm, kteří se se mnou spojili, aby mi dali vědět, jak moc se pro ně Damien a Nikki stali skutečnými postavami. Vážím si každého e-mailu, každého tweetu, každého komentáře na mojí webové stránce nebo na Facebooku. Děkuji vám! A speciální obdiv patří Kathy Womackové, která jako první vymyslela termín „damienizovat“, a já jsem si ho drze přivlastnila, a Redhotpolkadots na Twitteru, jejíž hashtag #StarkOnSpeedDial mě pokaždé pobavil – jdeme na to, holka!

Kapitola 1

„Hotovo?“ zeptala jsem se. „Nejpozději do pěti minut zapadne slunce.“

Pár metrů ode mě se Blaine naklonil stranou, takže na mě vykoukl zpoza plátna. Sice jsem se nepohnula, ale periferním viděním jsem spatřila ramena, holou hlavu i jeho kozí bradku, která šokovala svou rudou barvou.

„Já tě mám v hlavě jakoby pořád plnou slunce. Hlavně stůj klidně a mlč.“

„No dobře,“ souhlasila jsem. Přesto jsem zaslechla, jak podrážděně funí nad mým zjevným porušením jeho pravidel.

I když jsem stála úplně nahá ve dveřích, byla naše výměna názorů normální. Už jsem si na ni prostě zvykla. Stejně jako jsem si zvykla i na to, že mi z chladného mořského vánku tuhnou bradavky do tvrdých hrotů. Na to, že zapadající slunce ve mně probouzí jakousi temnou vášeň, že toužím zavřít oči a splynout s divokou scenerií plnou světla a barev.

Naučila jsem se s nadhledem zvládat situace, když se do mě Blaine zabodl kritickým pohledem. Už jsem sebou netrhla pokaždé, kdy se ke mně nahnul tak blízko, až se mi prakticky otíral o prsa nebo boky, aby opravil můj postoj do správného úhlu. Dokonce se mi už ani nesvíral žaludek z jeho mumlání „Dokonalé. Kurva, Nikki, vypadáš perfektně.“ Už jsem přestala na protest v duchu svírat pěsti a zarývat nehty do jemné kůže dlaní. Nejsem dokonalá – to ani zdaleka ne. Ale už mě tato jednoduchá slova nepřiváděla k šílenství.

Ani ve svých nejdivočejších snech jsem si nedokázala představit, že bych se mohla cítit tak uvolněná v situaci, kdy jsem vystavená všem na očích. Pravda, většinu života jsem strávila předváděním na pódiu, jenže v dobách, kdy jsem se účastnila soutěží krásy, jsem bývala vždycky oblečená. I při promenádě v plavkách jsem přece měla intimní partie zahalené. Věděla jsem, jak by byla moje matka pohoršená, kdyby viděla, že tu stojím s bradou zvednutou a prohnutá v zádech, se zápěstím omotaným rudou hedvábnou šňůrou, která se ztrácí kdesi mezi mýma nohama a pak se mi hebce ovíjí okolo stehna.

Blaineovo plátno jsem neviděla několik dní, ale už jsem znala jeho styl. Uměla jsem si tak představit, jak vypadám zachycená barvami a tahy štětce. Snově. Smyslně. Submisivně. Jako spoutaná bohyně.

Vůbec jsem nepochybovala, že by matka úplně šílela. Já jsem si to ale užívala. K čertu, možná že jsem si to užívala právě proto. Setřásla jsem ze sebe vzornou princeznu Nikki, stala jsem se rebelkou Nikki a zatraceně se mi to líbilo.

Na schodech jsem zaslechla něčí kroky. Musela jsem se donutit, abych zůstala v klidu pózovat, i když jsem ze všeho nejvíc toužila otočit se a podívat se na něho. Na Damiena.

Damien Stark byl jednou z věcí, na které jsem si ještě zvyknout nestačila.

„Nabídka trvá.“ Damienova slova ke mně doléhala z mramorového schodiště až do druhého patra. Nemusel ani zvýšit hlas, a přesto z něj zaznívala taková síla a sebedůvěra, že doslova vyplnil prostor.

„Řekněte jim, ať se důkladně podívají na účetní uzávěrku. Neexistuje tam žádný zisk a koncem roku už nebude existovat ani žádná firma. Jsou v totální ztrátě, a až definitivně skončí, všichni jejich zaměstnanci budou bez práce, firma v úpadku a její patenty zablokované v soudních sporech na celé roky. A věřitelé si zatím rozeberou základní kapitál. Když přijmou moji nabídku, dokážu firmu znovu obnovit. Vy to víte. Vím to i já. A oni to vědí taky.“

Kroky se zastavily. Poznala jsem, že zůstal stát na konci schodů. Místnost, v níž jsem pózovala, byla určená pro zábavu a večírky, takže se otevírala přímo od schodiště. Každý, kdo po něm vystoupal, byl pak odměněn úchvatnou vyhlídkou na Tichý oceán rozprostírající se za sklem tvořícím opačnou stěnu pokoje.

To, co však teď Damien viděl, jsem byla já.

„Zařiďte to, Charlesi,“ řekl nyní tišeji. „Už musím jít.“

Jak dobře jsem se naučila toho muže znát. Jeho tělo. Způsob jeho chůze. Jeho hlas. Už jsem ho nepotřebovala vidět, abych poznala, že napětí v jeho hlase nezpůsobilo vzrušení z uzavřeného obchodu. Způsobila jsem to já a tato jednoduchá skutečnost byla stejně omamná jako šampaňské na prázdný žaludek. Damienovu pozornost si žádala celá jeho obchodní říše, ale v tuto chvíli jsem byla celým jeho světem já. Lichotilo mi to. Štěstím se mi točila hlava. A taky mě to vzrušovalo.

Začala jsem se usmívat, což si okamžitě vysloužilo ostré napomenutí od Blainea.

„Hergot, Nik. Přestaň se šklebit.“

„Můj obličej přece na obraze vůbec není.“

„Tady velím já,“ odsekl Blaine. „Tak toho nech.“

Pokoušel se mě pozlobit. „Ano, pane,“ prohodila jsem. A málem jsem se rozesmála, když Damien zakašlal, aby zamaskoval vlastní smích. Ono „pane“ bylo totiž naše tajemství, naše hra, kterou jsme spolu hráli. Hra, která měla dnes v noci oficiálně skončit, protože Blaine právě přidával poslední tahy na plátno, jež si u něj Damien objednal. Ta myšlenka mě naplňovala smutkem.

Popravdě řečeno, těšila jsem se, že už nebudu muset stát celé hodiny bez pohnutí. Dokonce i slast z překročení matčiných představ o slušnosti bledla v porovnání s tím, jak mě na konci každého setkání braly křeče do nohou. Ale všechno ostatní mi bude chybět, především pocit, který ve mně vzbuzoval Damienův pohled na moje tělo. Jeho žhavě pomalá, neuspěchaná prohlídka, z níž jsem zvlhla v rozkroku a musela jsem se pořádně hlídat, abych i přes tu sladkou bolest zůstala tiše stát.

Ano, naše hra mi bude chybět. Jenže já jsem od Damiena chtěla víc než jen hru. Nedokázala jsem potlačit zvědavost, jak to bude fungovat. Měla jsem čelit skutečnosti, že už zítra budeme jen Damien a Nikki a nic dalšího mezi námi. A ohledně skrytých tajemství… No, ta časem pominou také.

Teď už mi připadalo těžko uvěřitelné, že mě Damienova nabídka původně šokovala: jeden milion dolarů za moje tělo. Za můj obraz, navždy zachycený na obrovském plátně, a za všechno ostatní, co mám, k jeho dispozici, kdykoliv a jakkoliv si bude přát.

Můj původní šok vystřídal neskrývaný pragmatismus, kombinovaný rovným dílem s vášní a nestydatostí. Toužila jsem po Damienovi stejnou měrou jako on toužil po mně, ale já jsem ho zároveň chtěla také ztrestat. Byla jsem totiž přesvědčená, že ve mně vidí jen královnu krásy, a když za nablýskaným povrchem spatří skutečnou ženu s jizvami na těle i na duši, bude chtít odstoupit od svých návrhů včetně plánovaného odlehčení své peněžence. Nikdy jsem nebyla šťastnější než ve chvíli, kdy jsem pochopila, jak se mýlím.

Smlouvu jsme uzavřeli na týden, ale týden se protáhl na dva. Blaine totiž neustále poletoval kolem plátna, poťukával si dřevěným koncem štětce o bradu, mhouřil oči a mračil se a pro sebe si huhlal, že potřebuje víc času. Aby všechno bylo – už je tu to slovo zase – dokonalé.

Damien rád souhlasil. Blainea si koneckonců vybral kvůli jeho rostoucímu věhlasu mezi místními umělci. Mistrovství, s nímž dokázal ztvárnit erotikou nabité akty, se nedalo přehlédnout.

Pokud Blaine potřeboval víc času, Damien mu ho ochotně poskytl.

Já jsem si nestěžovala z pragmatičtějších příčin. Prostě jsem si přála, aby dny a noci s Damienem trvaly co nejdéle. Ožila jsem vedle něj stejně jako můj obraz na plátně.

Přestěhovala jsem se do Los Angeles teprve před pár týdny, odhodlaná dobýt svět byznysu a podnikání ve zralém věku čtyřiadvaceti let. Představa, že by muž jako Damien Stark mohl chtít mě, navíc můj obraz, mi ani v nejmenším nepřišla na mysl. Ale žár, který mezi námi vzplál, se nedal přehlédnout od první chvíle, kdy jsem ho spatřila na výstavě Blaineových uměleckých děl.

Neúnavně mě pronásledoval a já jsem se stejně odhodlaně pokoušela odolat. Věděla jsem totiž, že po mně chce to, co jsem mu nebyla ochotná dát.

Nebyla jsem sice panna, ale příliš zkušeností jsem také neměla. Sex nebyl něčím, s čím by někdo s mojí minulostí – s mými jizvami – nějak zvlášť spěchal. Už jsem se jednou spálila s klukem, jemuž jsem věřila, a moje city byly stejně poničené jako moje tělo, které hyzdily ošklivé jizvy. Damien je však neviděl. Lépe řečeno, viděl, ale bral je jako moji součást. Jako rituální připomínku bitev, které jsem musela vybojovat a jimž musím čelit i dál. Tam, kde jsem své jizvy považovala za připomínku vlastní slabosti, Damien viděl důkaz mé vnitřní síly. A právě tato schopnost – vidět mě takovou, jaká skutečně jsem – mě k tomuto muži připoutala navždy a neodvolatelně.

„Ty už se zase usmíváš,“ zaprotestoval Blaine. „Nemusím hádat třikrát, abych poznal, na co myslíš. Nebo spíš na koho. Mám snad toho mecenáše, našeho soukromého Mediciho, vykopat z místnosti?“

„Budeš se muset s tím jejím úsměvem naučit žít,“ prohodil Damien, než jsem stihla říct něco sama. Opět jsem se měla co držet, abych se neotočila. „Protože dokud je Nikki tady, tak mě odtud nic nedostane.“

Vychutnala jsem si sametovou hladkost jeho hlasu, a navíc jsem věděla, že to, co říká, myslí vážně. Celé odpoledne jsme strávili prohlížením výloh luxusních obchodů na bulváru Rodeo Drive. Slavili jsme moje nové zaměstnání, kde jsem měla začít druhý den ráno. Zvolna jsme se potulovali po nóbl ulicích, drželi se za ruce, popíjeli ledové kávy plné kalorií a předstírali, že jsme sami na světě. Dokonce i paparazzi, ti supi s fotoaparáty, kteří se vždy tak nepříjemně zajímali o každou maličkost, již jsme s Damienem dělali, nám tentokrát nevěnovali moc pozornosti.

Sylvia, Damienova sekretářka, se mu několikrát pokoušela dovolat, ale Damien hovory prostě odmítl přijmout. „Teď máme čas jen sami pro sebe,“ řekl mi a odpověděl tak na moji nevyslovenou otázku.

„Neměla bych upozornit ekonomické rubriky v tisku?“ poškádlila jsem ho. „Neovlivní to burzy a trh, když si Damien Stark dopřeje den volna?“

„Klidně budu riskovat i globální ekonomický kolaps, pokud to znamená, že můžu strávit pár hodin s tebou.“ Vzal mě za ruku a políbil mi koneček každého prstu. „A nezapomeň, že čím víc toho nakoupíme, tím víc podpoříme ekonomiku.“ Hlas mu zněl tiše a svůdně a byl plný slibných náznaků. „Nebo bychom třeba mohli jít zpátky do bytu. Umím si představit pár zajímavých způsobů, jak strávit odpoledne, které by neměly vůbec žádný finanční dopad.“

„Jak lákavé,“ podotkla jsem. „Jenže já bych zřejmě nepřežila ten pocit viny, že jsem vyměnila orgasmus za finanční krach.“

„Věř mi, miláčku. To by byl víc než jeden orgasmus.“

Zasmála jsem se. Nakonec jsme stihli odvrátit globální ekonomickou katastrofu (boty, které mi koupil, byly vážně úžasné) i dopřát mi orgasmus. Přesněji tři. Damien umí být velice velkorysý.

Co se týká telefonu, i v tom splnil své slovo. I když mu neustále vibroval v kapse, ignoroval ho celou dobu, než jsme dorazili k jeho domu v Malibu. To už jsem ho přiměla, aby se slitoval nad nešťastníkem, který dokázal být tak vytrvalý. Pospíchala jsem nahoru za Blainem, zatímco Damien zůstal pozadu a spěšně ujišťoval svého advokáta, že se svět určitě nezhroutí, i když Damien Stark zůstane dočasně mimo dosah mobilního připojení.

Byla jsem tak pohlcená svými myšlenkami, že jsem si ani neuvědomila, že ke mně přistoupil Blaine. Poklepal mi na spodní ret koncem malířského štětce a já jsem nadskočila.

„K čertu, Nikki, jsi zase duchem nepřítomná.“

„Už jsi skončil?“ Nevadilo mi pózovat a z Blainea se stal dobrý kamarád, ale zrovna teď jsem si přála, aby už byl pryč. Právě teď jsem chtěla být pouze s Damienem.

„Skoro.“ Zvedl ruku a prohlédl si mě jakoby v rámečku z prstů. „Přesně takhle,“ prohlásil a ukázal štětcem. „To světlo tady na rameni, způsob, jak ti září pleť, výběr barev…“ Odmlčel se a pozpátku couval ke stojanu. „Kruci,“ prohlásil nakonec. „Já jsem přece, kurva, génius. Jsi to ty, děvče. Kdybych to nevěděl, myslel bych si, že z toho obrazu rovnou vypochoduješ ven.“

„Takže jsi to už dodělal? Můžu se jít podívat?“ Bez rozmýšlení jsem se otočila. Příliš pozdě jsem si uvědomila, že Blaine nejspíš teď potřebuje, abych se nehýbala. Jenže mi to najednou bylo jedno. Všechny myšlenky se někam rozprchly. Blaine, obraz, celý svět kolem mě. Protože jsem se už nedívala na obraz. Měla jsem oči jen pro Damiena.

Stál přesně tam, kde jsem si ho představovala, s nohou položenou na posledním schodu a ležérně opřený o tepané železné zábradlí. Ve skutečnosti vypadal ještě přitažlivěji než v mých představách. Strávila jsem s ním celé odpoledne, ale to vůbec nehrálo roli. Každý pohled na něj byl pro mě jako ambrózie, jíž jsem se nikdy nedokázala nasytit. Hleděla jsem na něj a moje oči se mazlily s každým rysem jeho dokonalé tváře i postavy.

Výrazná linka brady, zdůrazněná stínem strniště vousů. Větrem rozházené černé vlasy, husté a hebké a tak důvěrně známé mým prstům. A jeho oči. Ty úžasné dvojbarevné oči, které se na mě nyní upíraly tak soustředěně, že jsem na sobě doslova cítila tíhu jeho pohledu.

Měl na sobě džínsy a bílé tričko. Ale Damien Stark nevypadal obyčejně ani v tak obyčejném oblečení. Působil jako ztělesněná síla, jako spoutaná energie. Mojí největší obavou bylo vědomí, že blesk nikdo nedokáže chytit ani zadržet. Jenže já jsem toho muže ztratit nechtěla.

Naše pohledy se setkaly, až jsem se tím propojením celá roztřásla. Sportovec, celebrita, podnikatel, milionář – všechna označení se náhle ztratila. Zůstal pouze muž a jeho výraz, z něhož se mi rozehřála krev, a uvnitř mého těla se všechno začalo kroutit touhou. Výraz, jenž byl tak syrový a živočišný, že kdybych už beztak nebyla nahá, každý steh na mém oblečení by se proměnil v popel, sežehnutý žárem v jeho očích. Kůže mě svědila a musela jsem se hlídat, abych se nepohnula.

„Damiene,“ zašeptala jsem, protože jsem nedokázala odolat chuti jeho jména na svých rtech. Slovo se vznášelo pokojem, polapené ve vzduchu, který mezi námi náhle zhoustl.

Blaine za svým stojanem si odkašlal. Damien se naklonil, aby se na něj podíval, a mně připadalo, že se mu na tváři objevil překvapený výraz. Jako by zapomněl, že tady nejsme sami. Urazil vzdálenost, jež je dělila, a postavil se vedle něj před velký obraz.

Ze svého místa jsem viděla pouze dřevěný rám, přes nějž bylo napjaté plátno, a pak u jeho jedné strany dva muže, bedlivě zkoumající malbu, která zůstávala skrytá mému pohledu.

Srdce mi prudce bušilo v hrudi. Nespouštěla jsem pohled z Damienovy tváře. V jeho očích se objevilo jakési vytržení, jako by se díval na uctívaný předmět, a z jeho němého obdivu mi zeslábla kolena. Chtěla jsem natáhnout ruku a opřít se o rám postele, vedle níž jsem pózovala, ale pořád ještě jsem měla ruce svázané za zády.

Moje neschopnost pohybu mi připomněla celou situaci. Znovu jsem musela přemoci úsměv – nejsem volná. Jsem Damienova.

Podle Blaineovy a Damienovy původní koncepce obrazu jsem měla pouze stát na místě a kolem mě měly povlávat lehoučké závěsy. Tvář jsem měla mít odvrácenou. Obraz působil smyslně, ale zároveň odtažitě, jako by po té ženě kdosi toužil, ale nikdy se jí nesměl dotknout. Portrét byl úchvatný, ale přesto mu něco chybělo. Proto Damien navrhl, aby se jako kontrast k volně vlajícím závěsům, lehce hladícím mou kůži, použila krvavě rudá šňůra, a že mi s ní spoutají ruce za zády.

Se souhlasem jsem neváhala. Chtěla jsem toho muže. Chtěla jsem jím být spoutaná. Patřit mu. Být jím dobyta a pokořena.

Na obraze jsem už tak neměla působit nedostupně. Portrét se měl stát důkazem. Nedostižná bohyně, nyní zkrocená skutečným mužem.

Damienem…

Hledala jsem očima jeho tvář a pátrala po stopách jeho názoru na portrét, ale nic jsem nenacházela. Ukazoval jen svou běžnou tvář, určenou světu byznysu jako neproniknutelná maska, kterou nosil proto, aby neodhalil svá tajemství. Damien uměl svá tajemství mimořádně dobře skrývat.

„Tak co?“ zeptala jsem se, když už jsem nemohla dál snést ticho. „Co si o tom myslíš?“

Damien mlčel dál. Blaine vedle něho už se nervózně ošíval. I když uplynulo teprve pár vteřin, vzduch zhoustl tíhou věčnosti. Úplně jsem cítila Blaineovu frustraci a naprosto jsem ho chápala, když ze sebe v náhlém impulzu vyrazil: „No tak, člověče. Je perfektní, ne?“

Damien zvedl a zase spustil ramena. Pak se zhluboka nadechl a s obdivem se zahleděl na Blainea. „Je víc než perfektní,“ řekl konečně a obrátil se ke mně. „Je to prostě ona.“

Blaineův pyšný úsměv zazářil jako sluneční paprsek. „To bych řekl. Já nemám nikdy problém pochválit si svou vlastní práci, ale tohle je… No, páni! Výstižné. Smyslné. A nejvíc ze všeho dokonale věrné.“

Damien ze mě nespouštěl oči. Roztřeseně jsem se nadechla. Srdce mi tepalo tak hlasitě, až byl div, že jsem slyšela taky ještě něco jiného. Muselo být vidět, jak se mi zvedá a zase klesá hruď. Bála jsem se, že Blaine pozná, jak usilovně se snažím ztišit gejzír touhy, jenž mnou probublával. Musela jsem se krotit, abych Blainea neprosila, ať odejde, abych nekřikla na Damiena, ať mě líbá. Ať se mě dotýká.

Těžké ticho rozbilo hlasité píp. Damien vytáhl z kapsy mobil, přečetl si textovku a vyrazil ze sebe drsnou kletbu. Když zasunul telefon zpět, viděla jsem, že se mu na tváři usadil stín. Na zprávu vůbec neodpověděl. Stiskla jsem rty a mlčela, ale kůže mě začala svědit jako první připomínka strachu a obav.

Blaine s hlavou nakloněnou obhlížel plátno a ničeho si nevšímal.

„Nik, nehýbej se. Potřebuju tadyhle hodit ještě světlo a –“

Pronikavé zvonění Damienova mobilu přerušilo Blaineova slova. Čekala jsem, že Damien bude hovor ignorovat stejně jako předtím esemesku, ale k mému překvapení telefon vzal. Jenže předtím vyběhl z pokoje tak rychle, že jsem skoro nezaslechla jeho stručné: „Co je?“

Na mě se ani nepodíval.

Kvůli Blaineovi jsem se přiměla zůstat stát, i když mě polila náhlá vlna strachu. To jistě nebyl pracovní hovor, Damien Stark se kvůli byznysu nikdy nerozčiluje. Právě naopak, v takovém vzrušení si přímo libuje.

Ne, teď muselo jít o něco jiného. Nemohla jsem si pomoct a okamžitě mi na mysli vytanuly všechny hrozby, kterým byl vystaven, i tajemství, o nichž jsem věděla, že skrývá. Damien mě viděl svlečenou do naha ve všech smyslech tohoto slova. Já jsem však o něm věděla jen málo a zbytek se stále utápěl v šeru.

Prober se, Nikki. Zachovat si soukromí při telefonickém rozhovoru přece není totéž jako něco skrývat. A každý telefonát jistě nemusí znamenat velkou konspiraci, jež má zamaskovat jeho minulost nebo nějaké nové nebezpečí.

To všechno jsem věděla. A co víc, také jsem tomu věřila. Ale zdravý rozum přesto nedokázal zaplašit osten v mém srdci ani uzel strachu, jenž se mi usídlil v břiše. A stát bez hnutí nahá určitě není nejlepší cesta k uspořádaným myšlenkám. Mnohem spíš jde o křivolakou, točitou dráhu, která vede k úzkosti a obavám. Řítila jsem se po ní bez brzd a nenáviděla se za to.

Chtěla jsem se obejmout rukama, ale spoutaná zápěstí mi to znemožnila.

Popravdě jsem byla jako na jehlách už od té chvíle, co Damienovi vyhrožoval můj bývalý šéf. Carlova firma oslovila s nabídkou projektu Starkovu Applied Technology, a když ji Damien odmítl, Carl mi to dával za vinu. Taky mě vyhodil z práce, ale ani to mu nestačilo. Když jsem ho viděla naposledy, tvrdil, že s Damienem zatočí. Zatím se sice nic nestalo, ale Carl byl rozhodný a vytrvalý. Navíc se domníval, že má morální převahu. Podle jeho názoru mu Damien překazil jednu z nejdůležitějších obchodních dohod. Předpokládaná ztráta kapitálu musela jít do milionů a Carl rozhodně nebyl ten typ, který dokáže brát peníze nebo urážku s nadhledem.

Fakt, že se víc než týden nic nestalo, mi vrtal hlavou. Co má to mlčení znamenat? Znovu a znovu jsem o tom přemítala a jediný závěr, ke kterému jsem dospěla, byl ten, že už k něčemu došlo – a Damien se rozhodl mi o tom neříct.

Mohla jsem se mýlit – doufala jsem, že se mýlím. Přesto mnou zmítaly obavy a strach a jejich krutý šepot mi napovídal, že Damien se sice dozvěděl o všech mých tajemstvích, ale sám se dosud skrývá ve stínu.

„No, no, Nikki. Teď se mračíš.“ Blaine ovšem svou stížnost doprovodil zasmáním. „Občas si přeju, abych ti mohl vlézt do té tvojí hlavy. Děsně rád bych se dozvěděl, na co vlastně myslíš.“

Zmohla jsem se na úsměv. „Samé hluboké myšlenky,“ prohodila jsem. „Ale ne špatné myšlenky.“

„Tak to je dobře,“ zabručel. V očích mu však tkvěla otázka, a možná dokonce i náznak obav. Zajímalo mě, zda mu Evelyn, jeho milenka, která Damiena znala už od jeho dětství, pověděla něco o jeho minulosti. Ráda bych zjistila, zda toho Blaine ví o muži, který mě tak dokonale pohltil, víc než já.

Ta představa mě přiměla zamračit se ještě víc.

Damien byl pryč jen pár minut, a když se zase vrátil zpátky, měla jsem co dělat, abych se k němu rovnou nerozběhla. „Děje se něco?“ zeptala jsem se však pouze.

„Nic, co by se nezlepšilo, když se podívám na tebe.“

Zasmála jsem se a doufala, že si nevšiml, jak prázdně můj smích zní.

Damien si zase jednou nasadil tvář určenou pro veřejnost. Jenže já jsem nepatřila k veřejnosti a už jsem ho dobře znala. Ostře jsem se na něj podívala a čekala jsem, až se naše pohledy setkají. Když se tak stalo, bylo to jako stisknutí vypínače. Tvrdé rysy jeho tváře zvlnil upřímný úsměv a já jsem se mohla hřát v Damienově záři.

Vykročil ke mně a můj tep se zrychlil v tempu jeho kroků. Zastavil se jen pár centimetrů daleko a mně se náhle začalo těžko dýchat. Jak je možné, že po tom všem, co jsme spolu dělali – po všech ranách, které ztišil, po všech tajemstvích, která poznal – mi každý okamžik s Damienem připadá stejně vzácný jako ten první?

„Víš, co všechno pro mě znamenáš?“

„Já – “ Nadechla jsem se a pak to zkusila znovu. „Ano,“ hlesla jsem. „Tolik, kolik znamenáš ty pro mě.“

Byla jsem uvězněná v žáru jeho pohledu a blízkosti. Ani se mě nemusel dotknout. V ten moment jsem nebyla ničím jiným než jen pouhým Damienovým odrazem, vnímáním toho, co mi dělá. Přála jsem si ho utěšit, pohladit ho po tvářích a zabořit mu prsty do vlasů. Chtěla jsem mu přitáhnout hlavu ke svým prsům a šeptat mu něžná slůvka, chtěla jsem se s ním milovat pomalu a něžně, dokud noční stíny neodtáhnou a nepřijde ráno, jež nás zalije světlem a barvami.

Blaine na svém místě u stojanu zdvořile zakašlal. Damien i já jsme se usmáli. Nedělali jsme nic jiného, než že jsme si hleděli do očí, a přesto to na Blainea působilo, jako by byl svědkem čehosi hluboce intimního.

„Tak jo, dobrý. Já už teda poběžím. Doufám, že koktejl a party na oslavu v sobotu nezačnou dřív než v sedm, že ne? Já se tu ještě předtím odpoledne zastavím a mrknu se, jestli to nechce na poslední chvíli nějaký ten mistrovský tah. Postarám se taky, aby obraz visel na správném místě, až postavím i ostatní stojany.“

„Perfektní,“ souhlasil Damien, ale nedíval se na něj.

„No, musím říct,“ dodal Blaine, zatímco si sbíral své věci, „že mi to bude chybět.“

Na malý okamžik se mi zdálo, že v Damienových očích vidím záblesk smutku, ale hned zase pominul. „Ano,“ přitakal. „To mně taky.“

Netušila jsem, kdy Blaine odešel, jen jsem věděla, že už je pryč a Damien je stále zde, a přesto se mě ještě ani nedotkl. Věděla jsem taky, že jestli na sobě okamžitě neucítím jeho ruce, zblázním se.

„Už je vážně hotový?“ zeptala jsem se. „Pořád jsem ho ještě neviděla.“

„Pojď sem.“ Natáhl ke mně ruku a já se k němu otočila zády. Čekala jsem, že mě rozváže. Jenže to neudělal. Jen mi položil ruku na rameno a obrátil mě k plátnu. Kvůli rudé hedvábné šňůře, omotané kolem levé nohy, jsem se musela pohybovat opatrně. Damien se však vůbec nesnažil mě odvázat. A už vůbec se neobtěžoval podat mi župan, který ležel v nohách postele. Zašklebila jsem se a zvedla tázavě obočí. Damien ani nepředstíral, že nechápe. „Ale, ale, slečno Fairchildová, přece nemůžete předpokládat, že bych promarnil tak úchvatnou příležitost.“

„Mmm.“ Snažila jsem se zareagovat drsně, ale byla jsem si úplně jistá, že Damien stopu smíchu v mém hlase nepropásl.

Přesto neodpověděl, protože už jsme stáli před obrazem. Vydechla jsem úžasem – ano, to jsem já. Oblina mého zadečku, křivka mých prsou. Ale v obrazu bylo ještě něco víc. Postava na něm vypadala svůdně a submisivně, byla silná, a přesto zranitelná. Jak Damien slíbil, zůstávala anonymní. Na obraze jsem měla tvář odvrácenou a zlaté kadeře vyčesané vysoko na hlavě, odkud splývalo jen pár pramenů a něžně mi laskalo krk a ramena. Ve skutečnosti jsem však už lokny neměla, dlouhé vlasy jsem nedávno vyměnila za kratší sestřih po ramena.

Při vzpomínce na váhu nůžek ve své ruce jsem se zachmuřila. Připomněla jsem si, jak jsem si jimi ustřihla vlasy, i když jsem ze všeho nejvíc toužila zabořit jejich ostří do svého masa. Tehdy jsem byla zoufalá, zoufalá a ztracená, a připadalo mi, že jediná cesta návratu je bolest, jíž jsem se držela jako záchranného lana.

Zachvěla jsem se. Nebyla to vzpomínka, jež by se mi líbila.

Automaticky jsem se dívce na obraze podívala na nohy. Její – moje – stehna však měla pevně sevřená a zachycená z takového úhlu, že ty nejhorší jizvy nebyly vidět. Jizva na levé noze ale vidět byla. Blaine však dokázal, že naběhlá rána se stala součástí kouzla obrazu. Okraje byly rozmazané, jakoby rozostřené, a tak se mohlo zdát, že šrám způsobila příliš utažená rudá šňůra, táhnoucí se přes poraněnou tkáň.

Když jste se na to podívali správně, byla to vlastně pravda.

Odvrátila jsem pohled stranou. Znervózňoval mě neoddiskutovatelný fakt, že dívka na obraze je krásná i se svými jizvami.

„Nikki?“

Koutkem oka jsem zahlédla, že se Damien dívá na mě, a nikoliv na obraz. Ve tváři se mu zračila obava.

„Má velký talent,“ prohodila jsem a roztáhla rty ve strojeném úsměvu. „Je to nádherný obraz.“

„To je,“ souhlasil. „Všechno na něm je přesně takové, jak jsem chtěl.“ V hlase mu opět zazníval povědomý žár a já jsem chápala nejen to, co řekl, ale i to, co tím říct chtěl.

Usmála jsem se, a tentokrát to už nebyl umělý úsměv.

Damien mě sledoval očima, v nichž mu zahořely hravé plamínky.

„Copak?“ zeptala jsem se pobaveně, ale přesto ostražitě.

Pokrčil rameny a znovu se zahleděl na obraz. „To by musel být zázrak, kdybych pak v tomhle pokoji dokázal udělat nějakou práci.“ Kývl hlavou ke kamenné stěně nad krbem, kde měl obraz viset. „A docela určitě bych tady neměl pořádat večírky.“

„Jak to?“ Koktejlová party na oslavu se podle jeho plánu měla právě v této místnosti konat už za dva dny.

Damien se zachechtal. „To by bylo pořádné faux pas, kdyby hostiteli pořád stál.“

„Tak to bys měl obraz spíš pověsit do ložnice.“

„V ložnici nepotřebuju obraz, když tam mám originál.“

„A to tedy máš,“ řekla jsem škádlivě. „Koupený a zaplacený. Minimálně do půlnoci, kdy se proměním v dýni jako v pohádce o Popelce.“

Jeho pohled potemněl, všechna hravost se vytratila. „Půlnoc,“ zopakoval a já jsem se podivila nad drsností, jež zazněla v jeho hlase. Koneckonců, já se přece doopravdy v dýni neproměním, i když naše hra skončí. A určitě mu nezmizím – upřímně řečeno, nikdy jsem neměla v úmyslu odejít. Změní se jen to, že už tu nebudou žádná pravidla a příkazy, žádné „ano, pane“, žádná záchranná slova. Zato budou podprsenky, kalhotky a třeba džíny – pokud si je budu chtít obléct. A ano, taky tady bude můj milion dolarů.

Ale hlavně a především tu pořád bude Damien.

„Pojď za mnou,“ řekl.

Znovu jsem se podívala na svou nohu a trochu jsem zahýbala spoutanýma rukama. „Rozvaž mě.“

Chvíli jen tak stál a díval se na mě a okamžitě bylo jasné, že naše hra trvá. Srdce mi bušilo až v krku a bradavky se mi vztyčily. Ruce, svázané za zády, mi táhly ramena dozadu, takže se mi zvedala prsa. Byla těžká a plná touhy a já jsem si přejela zuby po spodním rtu, jak jsem tiše čekala na Damienův dotek.

Ano, je to hra. A mně se líbí. V této hře nikdo neprohrává.

Damien zvolna klouzal pohledem dolů po mém těle. Mělce jsem dýchala a vzadu na krku mi vyrazily drobné korálky potu. Cítila jsem mezi stehny mokro a chvějivou žádost a spotřebovala jsem veškerou svou vůli, abych stála tiše a klidně a nežadonila prosím, prosím, ošukej mě. Postel, rekvizita, kterou Damien koupil kvůli portrétu, stála jen o pár metrů dál. Tamhle je, chtělo se mi křičet. Prostě mě do ní hoď.

Ale neudělala jsem to. Už jsem toho muže znala. A především jsem věděla, že s Damienem se pokaždé vyplatí si počkat.

Konečně se sehnul a odvázal mi šňůru ze stehna. Když však mělo dojít na ruce, zarazil se. Nechal mi zápěstí spoutaná za zády. Rudé hedvábí splývalo dolů jako ocas.

„Damiene,“ pokusila jsem se o přísný tón, ale nedokázala jsem zamaskovat pobavení a vzrušení. „Myslela jsem, že mě odvážeš.“

„Jsi koupená a zaplacená, pamatuješ?“

„Aha.“ Můj hlas byl tišší než dech.

„Jdeme na to,“ prohodil a dvojsmysl v jeho slovech se u mě neminul účinkem. Zvlášť ne potom, co uchopil šňůru a protáhl ji mezi mýma nohama zezadu dopředu a začal za ni tahat, jako by to bylo vodítko. Velmi erotické a velmi dráždivé vodítko. Hebké hedvábí laskalo mé naběhlé pohlaví a z tření způsobeného spletenými vroubky na šňůře mi zeslábly nohy. Ani jsem nevěděla, zda dokážu dojít tam, kam mířil.

Vedl mě jemně a svůdně, a když jsme došli do koupelny, podobné lázním, už jsem byla zoufalá touhou. Tělo mi spaloval oheň, a tak jsem se žádostivě zadívala na sprchu s osmi strategicky umístěnými tryskami. Představa, jak Damien stojí za mnou, rukama mi svírá prsa a rty mi něžně otírá vzadu o krk, byla skoro víc, než jsem dokázala snést, a tak jsem zakňourala.

Damien se vedle mě jen zasmál. „Za chvilku,“ pošeptal mi. „Teď mám v hlavě něco jiného…“

V mozku mi vířily všemožné představy. Už jsme minuli postel. Pak rezolutně zamítl mou touhu po sprše. A zdálo se, že jeho pozornost nezaujala ani hluboká vana s vířivkou.

Neměla jsem nejmenší ponětí, co má na mysli, ale bylo mi to vlastně jedno. Tato noc neměla svůj cíl, důležitá byla jedině cesta.

A podle toho, jak mi svíral ramena a jak slastně se mi šňůra zarývala do pohlaví, bude tato cesta jistě velmi příjemná.

Šatna, do které mě zavedl, byla asi tak stejně velká jako obývací pokoj v bytě, který jsem sdílela s Jamie ve čtvrti Studio City. Nebylo to poprvé, co jsem do ní zašla, ale pořád mi připadalo, že bych potřebovala mapu.

Trvalo by mi celé roky, než bych unosila všechno oblečení, které mi Damien koupil. I když levá polovina šatny už byla plná k prasknutí, mohla jsem si být na devětadevadesát procent jistá, že od mojí poslední návštěvy zase ještě něco přibylo.

„Nepamatuju se, že bych to už tady viděla,“ podotkla jsem a kývla ke stříbřitým šatům. Třpytily se v tlumeném světle a vypadaly, že jsou dost krátké a dost těsné, aby nenechaly pouhé představivosti žádný prostor.

„Že ne?“ Usmál se úsměvem pomalým a uvolněným, stejně jako byl jeho pohled, jímž si mě měřil. „Můžu tě ujistit, že až si je jednou vezmeš na sebe, už s tím nebudeš mít problém. Na takové šaty nikdo nezapomene.“

„Ty taky ne?“ zažertovala jsem.

Oči mu potemněly. Přistoupil blíž, takže napětí povolilo a šňůra spadla dolů. Moje zklamání ze ztráty kontaktu však nemělo dlouhého trvání. Damien byl přímo tady, těsně u mě, a vzduch mezi námi sršel napětím. Každý drobný chloupek na těle mi stál, jako bych se ocitla uprostřed bouřky a všude kolem mě létaly nebezpečné blesky. Zalapala jsem po dechu, když mi palcem jemně obtáhl linii brady. Rozevřela jsem rty. Chtěla jsem cítit jeho palec na svých rtech, uvnitř v ústech. Toužila jsem cítit Damienovu chuť. Toužila jsem ho pohltit tak, jak žár z jeho blízkosti pohlcoval mě.

„Na tobě není nic, co bych někdy mohl zapomenout,“ řekl.

„Mám tě vpálenou do paměti. Tvoje vlasy, zářící ve světle svíček. Tvoje kůže, vlhká a hebká, když vycházíš ze sprchy. Jak se pode mnou pohybuješ, když se milujeme. A to, jak se na mě díváš. Jako bys ve mně neviděla nic, kvůli čemu by ses chtěla odvrátit.“

„Taky že ne,“ potvrdila jsem měkce.

Damien neřekl nic, jen na mě dál upíral oči. Přistoupil ještě blíž, až jsem se bradavkami zlehka dotýkala hebké bavlny na jeho tričku.

Náraz z náhlého kontaktu byl tak elektrizující, že jsem jen polkla a zalapala po dechu. Celé tělo mě brnělo. Když mě konečky prstů jemně hladil po nahé paži, dokázala jsem myslet jen na to, jak moc se k němu chci přitisknout. Chtěla jsem mít Damiena v sobě. Drsně, jemně, všechno najednou. Prostě jsem ho chtěla, hned teď a tady.

„Jak?“ špitla jsem. V krku jsem měla takový knedlík, že jsem ze sebe skoro nemohla nic vypravit.

„Co jak?“

„Jak se se mnou chceš milovat, když se mě sotva dotýkáš?“

„Jsem velice vynalézavý člověk. Myslel jsem, že už to o mně víš.“ V koutku úst mu zacukalo a v očích se mu objevily škádlivé jiskřičky. „Možná bych ti měl předvést ukázku své nápaditosti.“

„Nápaditosti?“ zopakovala jsem. V ústech jsem měla sucho.

„Nikki, miláčku, já tě přivedu k vyvrcholení. A nedotknu se tě přitom ani rukou, ani svým tělem. Jen se budu dívat. Uvidím, jak se ti rozevřou rty, jak se ti začne lesknout kůže. Budu se dívat, jak se snažíš ovládnout. A povím ti jedno tajemství, Nikki. Já se taky budu mít co ovládat.“

Uvědomila jsem si, že jsem při jeho slovech o krok ucouvla. Teď jsem se zády opírala o prádelník, který dělil rozlehlou šatnu na pánskou a dámskou polovinu. Bylo to jedině dobře, protože jsem pochybovala, že bych se bez důkladné opory udržela na roztřesených nohách.

„Co chceš dělat?“ Nechápala jsem, proč mi řekl, že se budu snažit ovládnout. Za tu dobu, co jsem byla s ním, jsem se poučila o mnoha věcech, a jednou z nich bylo i to, že právě s Damienem se můžu totálně a naprosto odvázat. Proč bych se tedy měla chtít ovládat? A proč to ode mě čeká?

Na své otázky jsem odpověď nedostala. Kousla jsem se do spodního rtu a sledovala ho přimhouřenýma očima, zda se mi nepovede objevit nějaký náznak jeho úmyslů. Poodešel ode mě dál, a i když to musela být určitě jen moje představivost, připadalo mi, že s naší rostoucí vzdáleností se vzduch mezi námi ochladil. Šňůra, spuštěná k zemi, se napjala. Damien se s ní zastavil asi krok ode mě, ale nepřestával tahat za volný konec, takže mi vedla mezi nohama. Pohyboval s ní zlehka, ale brzy jsem to ucítila zase. Už jsem byla tak vzrušená, že jsem z jejího doteku lapala po dechu a tělo se mi roztřáslo pocitem, který se téměř, ale ještě ne úplně, rovnal orgasmu.

Očima jsem vyhledala Damienův pohled a na jeho tváři jsem spatřila vítězný úsměv. „Nemějte obavy, slečno Fairchildová,“ podotkl. „Slibuju, že pro vás mám připravené ještě jiné věci.“

Přistoupil blíž. Pořád táhl za volný konec, takže mě šňůra nepřestávala třít mezi nohama. S každým pohybem se mě hladce zkroucené hedvábí jemně dotýkalo, až jsem zavřela oči a soustředila se na to, abych si nekousala rty a nesvíjela se v bocích. Netušila jsem, jakou hru se mnou Damien hraje, ale zato jsem věděla jistě, že chci, aby pokračoval.

Pak se mě dotkly jeho prsty na krku a já jsem zprudka otevřela oči. Naklonila jsem hlavu, abych na něj viděla, ale ani se na mě nepodíval. Byl příliš soustředěný na svůj záměr.

Odhodlaně mi utahoval šňůru kolem krku.

Polkla jsem a uvnitř se mi rozpoutala pravá bouře pocitů. Bylo to vzrušení, ano, ale mísilo se také se strachem. Z čeho, to jsem si nebyla jistá. Damiena jsem se nebála. Nikdy bych se přece Damiena nemohla bát. Ale proč tedy, proboha, mě chce mít na vodítku? A jak moc ho bude chtít utáhnout?

„Damiene,“ ozvala jsem se. Překvapilo mě, že má slova zněla normálně. „Co to děláš?“

„To, co chci,“ odvětil, a i když mi vlastně na otázku neodpověděl, zalila mě vlna úlevy následovaná dychtivým očekáváním.

Přesně tak to totiž mezi námi začalo, právě těmito třemi jednoduchými slovy. A bůh mi pomáhej, nechtěla jsem, aby to někdy skončilo.

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Motto

Poděkování

Kapitola 1