Horror School

Podivné sestry

(ukážka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Charles Gilman

Horror School – Podivné sestry – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tato kniha

je pro Annu

PRVNÍ

Robert Arthur a Glenn Torkells seděli v ředitelně.

Vyučování skončilo před dvaceti minutami. Jejich spolužáci pobíhali na jasně zeleném trávníku před Lovecraftovou základní školou, hráli frisbee nebo baseball, nasedali na kola a odjížděli domů.

Ale Robert s Glennem nešli nikam.

Měli schůzku s ředitelkou školy Slaterovou.

Jedinou další osobou v ředitelně kromě nich dvou byla ředitelčina sekretářka, paní Polypsová. Její prsty horečně pobíhaly po klávesnici počítače. Každou chvíli se na chlapce podívala a usmála se na ně. Barva jejích zubů připomínala žlutý školní autobus.

„To je blbej nápad,“ zašeptal Glenn.

„Pssst,“ zasyčel na něj Robert.

„Nikdo sám od sebe do ředitelny neleze,“ pokračoval Glenn. „Každý se jí vyhne. Nechodí si sem dobrovolně posedět.“

„My jsme si sem nepřišli posedět,“ poučil ho Robert. „Přišli jsme ředitelce říct, že škole hrozí nebezpečí.“

„Bude si myslet, že nám ruplo v bedně.“

„Můžu jí to dokázat.“

Glenn se pohrdavě zasmál. „To chci vidět, jak jí dokážeš, že se na naši školu chystá zaútočit armáda příšer.“

Paní Polypsová náhle přestala psát.

„Buď zticha,“ zašeptal Robert.

„Je to blbej nápad,“ opakoval Glenn. „Však uvidíš.“

V batohu pod Robertovou židlí se něco zavrtělo. Uvnitř byli jeho kamarádi Píp a Kvik, jak pojmenoval dvouhlavou krysu. Před pár týdny tajně vklouzli do jeho školního batohu a nedali si vymluvit, že ho budou provázet na každém kroku. Robert na batoh poklepal teniskou a vrtění ustalo.

Čekali skoro půl hodiny, pak ředitelka Slaterová konečně otevřela dveře své pracovny. Ve škole se o ní šuškalo, že dřív hrála v televizi v nekonečných seriálech. Robert nevěděl, co je na tom pravdy, ale klidně by tomu věřil. Ředitelka Slaterová byla moc hezká a vždycky se mile a přátelsky usmívala. „Promiňte, že jsem vás nechala tak dlouho čekat,“ omlouvala se. „Pojďte dál.“

Uvedla je do prosluněné pracovny. Na zdech visely různé diplomy a osvědčení. Na psacím stole měla v rámečcích fotografie rodiny a domácích mazlíčků. Posadila se naproti nim a napila se kávy z velkého hrnku s nápisem NEJLEPŠÍ ŘEDITELKA NA SVĚTĚ.

„Co byste ode mě potřebovali?“ zeptala se.

„Musíme vám něco vysvětlit,“ začal Robert, „ale bude to znít trochu divně.“

„Hodně divně,“ opravil ho Glenn.

„Tak do toho,“ vyzvala je a znovu se napila.

„Víme, kdo unesl Sarah a Sylvii Priceovy.“

Ředitelce prudce klesla ruka s hrnkem, káva vyšplíchla a pocákala jí celý stůl. Ale nenamáhala se to utřít. Snad si toho ani nevšimla.

„Neděláte si legraci, že ne?“ zeptala se varovným tónem.

„Kéž by,“ vyhrkl Robert.

Zmizení Sarah a Sylvie Priceových, dvojčat ze sedmé třídy jejich školy, vyvolalo palcové titulky ve všech novinách po celé Nové Anglii. Rodiče se báli, že se dívky staly obětí nějakého psychicky vyšinutého útočníka. Policie prohledávala okolní lesy, parky a města. Nenašla nic – žádné stopy, důkazy, žádné vodítko.

Pak se za pět dní Sarah se Sylvií záhadně vrátily domů, zdálo se, že jsou v pořádku, ale nepamatovaly si, kde byly nebo kdo je unesl. Policie z toho byla celá paf. Lidé byli pobouřeni. Ale dívky neustále opakovaly, že není třeba se znepokojovat, že je všechno v pořádku. Že se jen zase chtějí vrátit do běžného života.

„Zavolám policii,“ ujistila je ředitelka, „a promluvíme si o tom s detektivy. Ale nejdřív od vás chci slyšet, kdo ty dívky unesl.“

„To je na tom právě to divné,“ varoval ji Glenn.

Robert přikývl. „Unesly je příšery.“

Ředitelka se naklonila blíž. „Můžeš zopakovat to poslední slovo? Zdálo se mi, že slyším ,příšery‘.“

Robert se zhluboka nadechl a začal úplně od začátku. Připomněl jí, že Lovecraftova základní škola byla skoro celá postavena z použitého materiálu – byla tu stará okna, dveře, dlaždice a tak dále. Mnozí však nevědí, že tento materiál pochází ze starého opuštěného zámečku na opačném konci města. Před třiceti lety v něm bydlel fyzik jménem Crawford Tillinghast. S týmem dalších vědců se tajně zabýval vyvoláváním prastarých druhů démonů a příšer. Obecně se věřilo, že Tillinghast i se svými zaměstnanci zemřel při výbuchu ve sklepě, ale pravda je mnohem složitější.

„Ve skutečnosti nezemřeli,“ vysvětloval Robert. „Jen ten dům zkopírovali do jiné dimenze.“

„Do jiné dimenze,“ opakovala Slaterová. „Nevím, co to znamená.“

„Něco jako svět uvnitř našeho světa,“ vysvětloval Robert. „A teď přichází ta opravdu šílená část. Když se z původního zámečku stala Lovecraftova základní škola, vznikly tu takové díry. Jako brány mezi těmi dvěma světy. Když nějakou najdete, můžete přejít ze školy do Tillinghastova zámečku.“

„A vy sami jste něco takového udělali?“ ptala se ředitelka. „Byli jste v tom Tillyghostově zámečku?“

„Tillinghastově,“ opravil ji Glenn.

„Už jsme tam byli,“ řekl Robert. „A Sarah se Sylvií taky. To se vám právě snažíme vysvětlit. Přešly k Tillinghastovi a ten se zmocnil jejich duší. Ty holky, co se vrátily, ve skutečnosti nejsou Sarah a Sylvia. Jsou to příšery v jejich podobě.“

Ředitelka zavrtěla nevěřícně a unaveně hlavou. „Vážně? Něco jako Frankenstein?“

„Jde o něco daleko staršího,“ řekl Robert. „Pradávné démony. Nosí naše kůže jako masku.“

Ředitelka se rozesmála. „Ale jděte, kluci. Mluvíte s bývalou učitelkou biologie. Chápete, jak funguje lidská pokožka? Chápete, proč je to anatomicky nemožné?“

„Vím, že to zní šíleně,“ uznával Robert. „Ale já jsem to viděl. Oba jsme to viděli.“

„Je to pravda,“ přitakal Glenn. „Profesor Goyle byl jedním z nich. A teď mají Sarah a Sylvii Priceovou.“

Ředitelka se chytila oběma rukama za hlavu, jako by chtěla uklidnit své myšlenky. „Předpokládejme, že všechno, co tvrdíte, je pravda. Co chcete, abych udělala?“

„Řekněte to lidem,“ odpověděl Robert. „Řekněte to všem. Než budou uneseny další děti.“

„Nemůžu něco takového říkat bez důkazů,“ namítla ředitelka. „Lidé si budou myslet, že jsem se zbláznila. Jaké máte důkazy?“

Robert zavrtěl hlavou. „Žádné.“

„Žádné? Nějaké fotky na mobilu? Nějaké svědky? Něco, co jste si schovali doma?“

„Ještě ne,“ přiznal Robert.

„Pracujeme na tom,“ přispěchal mu na pomoc Glenn.

„To nestačí.“ Ředitelka vstala od stolu, přešla ke dveřím a vyťukala bezpečnostní kód zámku. Západka se s hlasitým cvak otočila. „Bez důkazů to bohužel nemůžu nikomu říkat.“

Když se vrátila ke stolu, Robert si všiml, že jí zrudl obličej. Něco nebylo v pořádku. Kůže na čele jí škubala, pulzovala, puchýřovatěla. Ředitelka Slaterová mluvila dál, jako by se nic nedělo, ale její hlas byl najednou hlubší, změnil se v chraptivé skřehotání: „Bohužel to musí zůstat jen mezi námi.“

Natáhla k nim levou ruku, jenže to nebyla ruka, už ne – bylo to štíhlé slizké chapadlo poseté stovkami malých přísavek.

Glenn ucukl, ale nebyl dost rychlý. Ředitelka Slaterová ho už sevřela kolem pasu. Vymrštilo se další chapadlo, ovinulo se Glennovi kolem nohy a zdvihlo ho ze židle.

Robert popadl chapadlo za konec, snažil se ho uvolnit, ale zjistil, že je pokryto pichlavými ostny; jako by stiskl hrst trnitého bodláčí.

„Chyť mě za kotníky!“ zaječel Glenn.

Robert se o to pokusil, ale neměl dost síly, aby ho udržel. To už ředitelka svlékla zbytek své lidské kůže; teď se podobala jakési obří žábě s obrovskou hubou. Pořád mluvila, ale nějakým nesrozumitelným jazykem: „Zlagh fahn mynakos. Zlagh f’yaloh!“

Nepřestávala mluvit, dokud si nenacpala Glennovu hlavu a trup do široce rozevřeného chřtánu. Glenn bezmocně třepal nohama a přitažlivá síla ho stahovala hlouběji a hlouběji do jícnu té nestvůry.

Robert se vyškrábal na stůl a tahal Glenna za kotníky zpátky, ale jeho malé paže se nemohly měřit se silou polykajících čelistí té bestie. Robert byl tak slabý, že nic nezmohl. Byl tak slabý, tak slabý, tak slabý…

DRUHÁ

Pak se otevřely dveře.

A všechno se změnilo.

Nebyl tu žádný Glenn. Žádná ředitelka. Žádná žabí příšera.

Jen paní Arthurová, Robertova maminka, v uniformě zdravotní sestry; stála ve dveřích s rukou na vypínači.

„Chlapečku?“ oslovila ho. „Je ti něco?“

Robert se posadil na posteli. Měl jen děsivý sen. Další z dlouhé řady nočních můr, které ho trápily od příchodu na Lovecraftovu základku před šesti týdny.

„Nic mi není,“ odpověděl. „Jen jsem měl zlý sen.“

„Tak zase spi.“

Maminka zhasla světlo a zavřela dveře. Robert se podíval na svůj radiobudík. Bylo ještě brzy, ani ne šest hodin, ale věděl, že už neusne.

Sešel dolů do kuchyně, kde maminka snídala misku kukuřičných lupínků a vystřihovala kupóny z novin. Paní Arthurová pracovala většinou na ranní směně v dunwichské nemocnici a když Robert vstával, bývala už pryč.

„Mám ti udělat vajíčka?“

„Ne, díky.“

„Určitě? Mám čas.“

„Nemám hlad.“

Paní Arthurová se zamračila. „O čem se ti to zdálo?“

Robert si přál, aby jí mohl říct pravdu, ale nechtěl, aby si dělala starosti. Měla i tak dost svých problémů; musela vařit a uklízet a vydělávat, aby je oba uživila. Nepotřebovala vědět, že jeho škola je plná bran do jiné dimenze.

„Už si to nepamatuju,“ řekl nakonec.

Poznala, že lže. „Můžeš mi všechno říct,“ ujistila ho. „Co se děje?“

Pokrčil rameny. „Nevím, jak to mám vysvětlit.“

Paní Arthurová najednou vstala a odešla z kuchyně. Za okamžik se vrátila s hnědou krabicí od bot. „Schovávala jsem ti to k narozeninám, ale chci, abys to měl už teď.“

„Co to je?“

„Otevři to,“ vybídla ho. „No tak.“

Robert sundal víko. Uvnitř našel kartáč na vlasy, dva kuličkové deodoranty, balíček holítek a kelímek holicího krému.

„To je Pubertální balíček,“ vysvětlila maminka.

„Cože?“

„Tvoje tělo se mění, Roberte. Je to velice těžké období. To jsou věci, které budeš potřebovat, až dospěješ v muže.“

Robert už o pubertě věděl všechno. Ve škole se o ní mluvilo od čtvrté třídy.

„Tenhle věk je pro kluka těžký a je normální, že máš různé starosti,“ pokračovala maminka. „Tolik bych ti přála, abys měl tátu, který by ti mohl na všechny důležité otázky odpovědět!“

Robert se probíral obsahem balíčku. Na dně krabice ležela brožurka s názvem Pomoc! Moje tělo se mění! A na obálce byl obrázek vyjeveného dvanáctiletého kluka, kterému z hlavy trčely otazníky.

„Jestli máš něco, na co se mě stydíš zeptat,“ vysvětlila mu maminka, „možná najdeš odpovědi v téhle knížce. Nezapomeň, že nemůžeš věřit tomu, co si přečteš na internetu.“

„Já vím,“ řekl Robert. „Díky.“

Když maminka odešla do práce, přečetl si obsah brožurky. Tvořila ho stovka krátkých výkřiků o pomoc:

Pomoc! Mění se mi hlas!

Pomoc! Páchnu v podpaží!

Pomoc! Vyrážejí mi uhry!

Robert knížku zavřel a vzdychl.

Pravda byla taková – a on by raději zemřel, než by ji komukoli přiznal –, že ani jeden z těchto problémů neměl. Hlas se mu neměnil. Nepáchl v podpaží. Jeden uher se mu málem udělal, ale pak se ukázalo, že jde o komáří štípanec.

Mezitím všichni ostatní kluci z jeho ročníku rychle rostli. Glenn byl jen o tři měsíce starší než on, ale už se holil. Kluci ve třídě se vytáhli a zesílili, rychle dospívali a měli hlubší hlasy; ve srovnání s nimi Robert vypadal jako malé děcko, a taky se tak cítil.

Listoval knížkou a hledal kapitolku, která by nesla název „Pomoc! Je mi skoro třináct a svaly mám pořád jako třeťák!“ Ale jeho případ byl zřejmě tak abnormální a vzácný, že se jím autoři publikace ani neobtěžovali zabývat.

Píp a Kvik se mu vyšplhali na rameno a zlehka ho šťouchali čumáčky do krku, měli hlad a chtěli snídani. Robert je poškrábal za ušima. „No,“ prohodil, „je dobře, že máme mnohem důležitější starosti.“

TŘETÍ

Když pak Robert toho rána dorazil do školy, hemžilo se to ve vestibulu sedmáky a osmáky. Očividně pořádali nějakou akci. Roberta přivítala jakási dívka s podnosem plným sladkých koláčků.

„Úspěch přichází s Priceovou!“ zvolala a strčila mu jeden do ruky. „Volte Sarah Priceovou!“

V nabídce byly i muffiny, čokoládové sušenky a další pečené cukroví – to vše narovnané na stole ozdobeném nafukovacími balónky a fábory. Sarah a Sylvia Priceovy se živě bavily a smály s ostatními a rozdávaly sladkosti. Školní rozhlas hlasitě vyhrával populární hity. Robert ještě nikdy nebyl u nikoho ze spolužáků na nějakém večírku nebo oslavě, kde by se hrálo a tančilo, ale představoval si, že takhle to tam asi vypadá.

Sarah vylezla na židli a zakřičela: „Žáci Lovecraftovy školy jsou nejlepší! Mám vás hrozně ráda, lidi!“

„My tebe taky, Sarah!“ křikl někdo z davu.

„Mám moc ráda svou sestru!“ zvolala Sylvia. „Do toho, Sarah! Jsi úžasná! Ať žije Lovecraftka! Hurá!“

Robert se prodral davem. Našel Glenna Torkellse, jak stál s Karinou Ortizovou kus od hlučícího shromáždění a oba jen zdálky přihlíželi.

„Co se to tu propána děje?“ zeptal se jich Robert.

„Sarah kandiduje na předsedkyni žákovské rady,“ vysvětlil mu Glenn.

„Proč?“

„Je to chytrý tah,“ řekla Karina. „Tillinghast chce ovládnout školu, takže začíná rovnou odshora. Až bude Sarah řídit radu, může vlákat všechny žáky přímo do své pasti.“

Karina a Glenn byli jediní kamarádi, které Robert na Lovecraftově základní škole měl – a kteří také jako jediní znali tajemství Priceových sester. Karina ve dvanácti letech zemřela v Tillinghastově zámečku a její duch byl v jeho zdech třicet let uvězněn. Robert s Glennem jí pomohli uprchnout do školy, kde se vydávala za jednu z mnoha žákyň z masa a kostí, které tam chodily. Nepoznali byste, že je duch, dokud byste do ní náhodou nevrazili – proto se Karina vždycky držela stranou nějakých hloučků, dál od ostatních žáků.

„Myslíš, že vyhraje?“ zeptal se Robert.

„To se ví, že jo. Je hezká a oblíbená a všichni její kamarádi jí dají hlas.“

Sarah jich měla spoustu, soudě podle davu, který ji obklopoval. „A kdo je jejím protivníkem?“

„Zapomněl jsem, jak se jmenuje příjmením,“ řekl Glenn. „Jakýsi Herold.“

Ukázal na kluka, který seděl u prázdného stolu a držel velký hrnek plný obyčejných tužek. Byl to Howard Mergler, chodil s Robertem do stejné skupiny na hodinu společenských věd. Před třemi roky měl autonehodu a od té doby se pohyboval o berlích a na kolenou nosil ortézy. Když jste cestou ze schodů uvízli za ním, mohli jste se vsadit, že přijdete pozdě do hodiny.

„Ahoj, Howarde,“ pozdravil ho Robert.

„Dobré ráno!“ Howard zvedl hrnek. „Chtěl bys tužku?“

„Samo.“

„Ořezanou nebo neořezanou?“

„Je mi to fuk.“

Howard mu dal obě. Na tužkách bylo napsáno PRO SPRÁVNÉ A ODPOVĚDNÉ VEDENÍ VOLTE HOWARDA MERA.

„Howarda Mera?“ podivil se Robert.

„Na víc písmen už nebylo místo,“ vzdychl Howard. „To mi ale nikdo neřekl, když jsem ten nápis objednával. Měl jsem radši taky napéct cukroví.“

„Kdo chce koláčky?“ volala Sarah.

„A kdo sušenky?“ překřikovala ji Sylvia.

„Hurááááá!“ hulákaly společně.

Howard si jich nevšímal. „Když zvolí předsedou mě,“ sliboval Robertovi, „postarám se, aby naše počítače byly nejšpičkovější. A zajistím zdravější obědy ve školní jídelně…“

Někdo prudce zesílil hudbu. Plechová dvířka šatních skříněk duněla basy: dum, dum, dum, dum, dum. Robert už neslyšel ani slovo z toho, co Howard říkal, ale uvědomil si, že na těch slovech nezáleží.

Takový kandidát jako Howard Mergler neměl ve volbách proti Sarah Priceové naprosto žádnou šanci.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

PRVNÍ

DRUHÁ

TŘETÍ

Tipy pro Vás a Vaši čtečku