Serafína – Skrytá tvár

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

(ukážka)

Ďalšie e-knihy v edícii:

Prekliate mesto

Zrodení pre smrť

Rachel Hartman

Serafína– e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Na pamiatku Michaela McMechana,

draka, učiteľa a priateľa.

Prológ

Spomínam si, ako som sa narodila.

Vlastne si spomínam aj na obdobie predtým. Nevidela som nijaké svetlo, ale počula som hudbu: rytmické údery kĺbov, melódiu prúdiacej krvi, staccato uspávanky srdca a hlučnú symfóniu tráviacej sústavy. Obklopovali ma zvuky a v ich objatí som sa cítila bezpečne.

Potom škrupinka môjho doterajšieho sveta praskla a vrhla ma do chladného a tichého jasu. Usilovala som sa to prázdno vyplniť krikom, ale okolitý priestor bol obrovský. Zlostila som sa, no návrat neprichádzal do úvahy.

Viac si nepamätám, bola som iba obyčajné novorodeniatko, aj keď zvláštne. Krv a strach pre mňa veľa neznamenali.

Nepamätám sa na vydesenú pôrodnú babicu ani na plačúceho otca a modlitby kňaza za spásu matkinej duše.

Matka mi zanechala zložité dedičstvo a bolo pre mňa skôr bremenom. Otec pred ostatnými, no aj predo mnou zatajil všetky strašné podrobnosti tej udalosti. Presťahovali sme sa naspäť do Lavondavillu, hlavného mesta Goreddu, a on sa začal venovať svojej právnickej praxi, ktorú predtým prerušil. Z nebožky manželky vytvoril akýsi ideál. Verila som naň, ako niektorí ľudia veria na kráľovstvo nebeské.

Od narodenia to nebolo so mnou jednoduché. Piť som bola ochotná iba vtedy, keď mi pri tom dojka spievala, navyše to nesmelo byť falošne. „To má teda vycibrený hudobný sluch!“ vravieval vždy Orma, vysoký a trochu chudý známy môjho otca, ktorý k nám v tom období často chodieval. Pre neho som vždy bola to, ako nejaké mača alebo šteňa. Mňa zase svojou odmeranosťou priťahoval; ako mačky zvyknú prilipnúť k ľuďom, ktorí sa im radšej vyhýbajú.

Orma šiel s nami jedného jarného dopoludnia aj do kostola, kde mi mladý kňaz pomazal hebké vlásky na hlave levanduľovým olejom a povedal, že ma v nebi pokladajú za kráľovnú. Vrieskala som pri tom ako každé poriadne bábätko a môj krik sa rozliehal chrámovou loďou. Otec ani nezdvihol zrak od práce, ktorú si priniesol so sebou, a sľúbil, že ma pokrstí v duchu viery vo všetkých svätých. Kňaz mi podal otcov žaltár a ja som ho pustila na zem. Ako naschvál. Otvoril sa na stránke s obrázkom svätej Yirtrudis, ktorej tvár už niekto predtým začiernil.

Kňaz si pobozkal ruku a trochu očervenel. „Ešte vždy máte vo svojom žaltári tú kacírku!“

„Je veľmi starý,“ povedal otec a ani naňho nepozrel. „Nerád by som tú knihu nejako zničil.“

„Milovníkom starých kníh radíme, aby stránku, kde je Yirtrudis, zlepili s tou nasledujúcou, potom sa nič podobné nemôže stať,“ povedal kňaz a obrátil list. „Nebesia uznávajú iba svätú Capiti.“

Otec zašomral niečo o poverčivých šarlatánoch, dosť nahlas, aby to kňaz počul. Nasledovala prudká výmena názorov, no nepamätám si ju. Dívala som sa fascinovane na sprievod mníchov, ktorí pomaly postupovali chrámovou uličkou. Ticho kráčali v topánkach s mäkkou podošvou, bolo počuť iba šuchot ich habitov a cinkanie korálikov na ružencoch. Zaujali miesta, ktoré mali v chráme vyhradené. Sedadlá zavŕzgali, niekoľko mníchov zakašlalo.

Začali spievať.

Katedrálou sa rozľahol mužský chorál a mne sa zdalo, že celý priestor sa pred mojimi očami zväčšuje. Cez vysoké okná sem prenikali slnečné lúče a vytvárali na mramorovej dlažbe zlaté a karmínové škvrny. Moje malé telíčko sa vznášalo vo zvukoch hudby, napĺňala ma a obklopovala, zväčšovala ma. Bola to odpoveď na otázku, ktorú som si nikdy nepoložila, a zaplnila tú hroznú prázdnotu, do ktorej som sa narodila. Bola som presvedčená – nie, vedela som –, že môžem presiahnuť ten veľký priestor a dotknúť sa rukou stropnej klenby.

Skúsila som to.

Moja pestúnka zjojkla, lebo som jej skoro vypadla z náručia. V poslednej chvíli ma chytila za členok, takže som visela dolu hlavou. Pri pohľade na dlážku, ktorá akoby sa nakláňala a krútila, sa ma zmocnil závrat.

Otec ma zdvihol, veľkými dlaňami chytil moje bucľaté tielko a držal ma v natiahnutých rukách pred sebou, akoby našiel nejakú veľkú a nevídanú žabu. Stretla som sa s pohľadom jeho očí sivých ako oceán. V kútikoch sa mu vytvorili smutné vrásky.

Kňaz zlostne odkráčal bez toho, žeby mi požehnal. Orma sa díval, ako zmizol za Zlatým domom, a potom povedal: „Claude, vysvetli mi to. Odišiel, lebo si ho presvedčil, že jeho viera je faloš a pretvárka? Alebo sa… ako sa to povie… urazil?“

Otec akoby jeho otázku nepočul, niečím som upútala jeho pozornosť. „Pozri na tie jej oči. Prisahal by som, že nám rozumie.“

„Má taký ten rozumný pohľad malého dieťaťa,“ usúdil Orma. Posunul si okuliare až na čelo a premeral si ma prenikavým zrakom. Mal tmavohnedé oči ako ja, lenže môj pohľad bol vzdialený a nepreniknuteľný ako nočná obloha.

„Túto úlohu som dosiaľ nezvládol, Serafína,“ povedal ticho otec. „Možno ju nezvládnem nikdy, ale verím, že predsa len dokážem viac. Musíme nájsť spôsob, ako sa z nás stanú otec a dcéra.“

Pobozkal ma na jemné vlásky. To ešte nikdy neurobil. Hľadela som naňho s ústami otvorenými od úžasu. Obklopoval nás melodický spev mníchov a držal nás všetkých troch pohromade. Na krátky a nádherný okamih sa mi vrátil ten prvý pocit, ten, o ktorý som svojím narodením prišla: všetko je tak, ako má byť, a ja som presne tam, kam patrím.

A potom zmizol. Prešli sme dverami katedrály obitými bronzovými nitmi, spev za našimi chrbtami slabol. Orma bez rozlúčky zamieril na námestie, jeho plášť za ním povieval ako krídla nejakého obrovského netopiera. Otec ma podal pestúnke, pritiahol si kabát tesnejšie k telu a hlavu vtiahol pred nárazmi vetra medzi plecia. Plakala som, ale ani sa neobrátil. Nad nami sa klenula obloha, prázdna a veľmi vzdialená.

Či už išlo o klamstvo z poverčivosti, alebo nie, posolstvo zo žaltára bolo jasné: Nech nie je pravda vyslovená. Tu je prijateľná lož.

Nie že by svätá Capiti – nech ma opatruje vo svojom srdci – vyzerala ako nebohá náhradná svätica. Bola vlastne až šokujúco taká, aká má byť. Svätá Capiti niesla na tanieri svoju vlastnú hlavu ako nejakú pečenú hus, zazerala na mňa za to, že som sa ju opovážila súdiť. Predstavovala život duše, celkom odlúčený od škaredého počínania tela.

Ja som to rozdelenie ocenila, keď som vyrástla a zaskočila ma grotesknosť vlastného tela, ale dokonca už ako malá som pociťovala s Capiti akýsi inštinktívny súcit. Kto mohol milovať niekoho s odseknutou hlavou? Ako mohla urobiť pre tento svet niečo významné, keď stále držala v rukách ten tanier? Mala nejakých ľudí, ktorí by jej rozumeli a vyhlásili by ju za svoju priateľku?

Otec dovolil mojej pestúnke, aby zlepila stranu, na ktorej bola svätá Yirtrudis, so susednou. Tá úbohá žena nemala u nás doma pokoj, kým to neurobila. Nikdy som tú kacírku teda nevidela. Keď som podržala zlepený dvojlist oproti svetlu, videla som len ťažko rozoznateľné obrysy obidvoch svätíc, prepletených do jediného tvaru nejakej obludy. Roztiahnuté ruky svätej Yirtrudis trčali za chrbtom svätej Capiti ako nejaké nefunkčné krídla, nejasný obrys jej hlavy sa nachádzal tam, kde mala mať hlavu svätá Capiti. Bola to dvojitá svätica pre môj dvojitý život.

Moja láska k hudbe ma nakoniec vylákala z bezpečia otcovského domu do mesta a na kráľovský dvor. Veľmi som tým riskovala, ale nemohla som inak. Nechápala som, že pred sebou nesiem na tanieri svoju osamelosť a že hudba bude svetlo, ktoré ma zozadu prežiari.

1

Uprostred chrámu stál model Nebies, ktorému sa vravelo Zlatý dom. Jeho strecha sa roztvárala ako kvet lekna a uprostred bola priehlbina veľká ako ľudská postava, v ktorej ležalo telo nebohého princa Rufusa, zahalené do bielo-zlatej tkaniny. Jeho chodidlá sa dotýkali požehnaného prahu Zlatého domu a hlava spočívala na lôžku vytvorenom niekoľkými pozlátenými hviezdami.

Vlastne tam len mala spočívať. Princov vrah ju odsekol. Stráže prečesali celý les i močiar, aby ju našli, no márne. Princa museli pochovať bez hlavy.

Stála som na schodíkoch vedúcich na chór a pozorovala pohrebný obrad. Po mojej ľavici vysoko na kazateľnici sa modlil biskup za Zlatý dom, kráľovskú rodinu a pozostalých spomedzi šľachty, ktorí sa zhromaždili uprostred chrámovej lode. Priestor za dreveným zábradlím zaplnili obyčajní smútoční hostia. Po modlitbách kňaza som mala zahrať Invokáciu svätého Eustacha, ktorý odprevádza duše po Nebeských schodoch. Bála som sa a krútila sa mi hlava, akoby som mala hrať na flaute na veternom útese.

V skutočnosti som tu nemala hrať vôbec. Nebola som na programe. Keď som odchádzala z otcovského domu, sľúbila som otcovi, že nebudem vystupovať na verejnosti. Invokáciu som zo dva razy počula, ale nikdy predtým som ju nehrala. Dokonca som ani nemala svoju flautu.

Sólista, ktorého som pôvodne vybrala, si omylom sadol na svoj nástroj a ohol jazýček, náhradník vypil priveľa vína pri nalievaní princovi Rufusovi a teraz mu bolo v kláštornej záhrade zle od žiaľu. Druhého náhradníka sme nemali. Bez Invokácie by bol skazený celý pohreb. Za hudbu som zodpovedala ja, takže všetko ležalo na mojich pleciach.

Biskup sa modlil ďalej, hovoril o rajskom Nebeskom dome, obydlí všetkých svätých, kde budeme raz všetci odpočívať vo večnej blaženosti. Nevymenoval výnimky, ani nemusel. Pohľadom som mimovoľne zablúdila k dračiemu veľvyslancovi a k delegácii dobrej vôle z jeho veľvyslanectva. Sedeli za lavicami šľachty, ale pred pospolitým ľudom. Prišli vo svojich saarantrách – ľudských podobách –, ale aj z diaľky sa dali rozpoznať podľa zvončekov na pleciach, prázdnych sedadiel okolo seba a neochoty skloniť hlavu pri modlitbe.

Draci nemajú dušu. Nikto od nich pietu neočakáva.

„Na veky vekov, amen!“ zakončil spevavo kňaz svoje modlitby. To bol signál, aby som začala hrať, ale práve v tej chvíli som si všimla, že za zábradlím v preplnenej chrámovej lodi stojí aj môj otec. Tvár mal bledú a napätú. V hlave mi zneli jeho slová, ktoré mi povedal iba pred dvoma týždňami, toho dňa, keď som odchádzala k dvoru: Za nijakých okolností nesmieš na seba upútať pozornosť. Keď už nebudeš myslieť na vlastné bezpečie, tak si aspoň uvedom, čo by som stratil ja!

Biskup si odkašlal, no ja som bola vnútri ako kus ľadu a ledva som mohla dýchať.

Zúfalo som sa obzerala okolo seba, na čo by som sa mohla sústrediť.

Spočinula som pohľadom na kráľovskej rodine. Príslušníci troch generácií sedeli spolu pred Zlatým domom a vyzerali ako živý obraz znázorňujúci zármutok. Kráľovná Lavonda mala šedivé kadere rozpustené na pleciach a vodovobelasé oči červené od plaču za synom. Princezná Dionna sedela vzpriamene, na tvári zlostný a nevraživý výraz, akoby už kula plány, ako sa pomstiť vrahom svojho mladšieho brata alebo možno aj jemu samému za to, že sa nedožil svojich štyridsiatych narodenín. Princezná Glisselda, Dionnina dcéra, si položila svoju zlatovlasú hlavu babičke na rameno, aby ju utešila. Princ Lucian Kiggs, Glisseldin bratranec a snúbenec, sedel trochu bokom od najužšej rodiny a uprene hľadel do prázdna. Nebol synom princa Rufusa, ale vyzeral otrasený a šokovaný, akoby prišiel o vlastného otca.

Potrebovali nebeský mier. Vedela som o svätých málo, ale vedela som čosi o smútku a o tom, že hudba naň pôsobí ako hojivý balzam. To bola útecha, ktorú som mohla poskytnúť. Zdvihla som pohľad ku klenutému stropu, priložila som si flautu k ústam a začala som hrať.

Spustila som úplne potichu, nebola som si istá melódiou, ale noty si ma našli samy a moja sebadôvera vzrástla. Hudba letela odo mňa ako holubica vypustená do obrovského priestoru chrámu. Ten jej prepožičal novú bohatosť a niečo aj pridal, akoby aj táto veľkolepá stavba bola mojím nástrojom.

Poznám melódie, ktoré sú výrečnejšie ako slová, ktoré logicky a nevyhnutne vyvierajú z jediného čistého citu. Invokácia je jednou z nich, jej autor akoby sa pokúsil extrahovať najčistejšiu esenciu trúchlenia a predkladal ju so slovami: Také to je, keď niekoho stratíte.

Opakovala som Invokáciu dva razy, nechcela som skončiť, koniec tej skladby som pokladala za ďalšiu hmatateľnú stratu. Zahrala som posledný tón, napínala uši nad doznievajúcou ozvenou a sama som sa vo svojom vnútri cítila zdrvená a vyčerpaná. Nenasledoval potlesk, v tejto vážnej chvíli sa to nehodilo, ale aj ticho bolo ohlušujúce. Prebehla som pohľadom po záplave tvárí, preniesla zrak od zhromaždených šľachticov a ďalších významných osobností na hustý dav obyčajných ľudí za zábradlím. Nikto sa ani nepohol, len draci sa nepokojne vrteli na svojich miestach a Orma, nalepený na zábradlí, na mňa nezmyselne zamával klobúkom.

Bola som taká vyčerpaná, že sa mi to ani nevidelo trápne. Uklonila som sa a cúvla som dozadu.

Bola som novou pomocníčkou dvorného skladateľa a vyhodila som zo sedla ďalších dvadsaťsedem hudobníkov, ktorí sa o ten post uchádzali, počínajúc potulnými trubadúrmi až po uznávaných majstrov. Prekvapila som; nikto na konzervatóriu mi ako Ormovej chránenkyni nevenoval pozornosť. Orma bol obyčajný učiteľ hudobnej teórie, nijaký ozajstný muzikant. Hral celkom obstojne na spinete, ale ten nástroj nakoniec hral sám, keď hráč udrel na správne klávesy. Ormovi chýbala vášeň a muzikálnosť. Nikto nečakal, že nejaký jeho študent predvedie niečo svetoborné.

Moja anonymita bola zámerná. Otec mi zakázal, aby som sa kamarátila s ostatnými študentmi a učiteľmi. Vedela som, že je to rozumné, aj keď som bola veľmi osamelá. Zúčastniť sa na konkurze mi výslovne nezakázal, ale veľmi dobre som vedela, že sa mu to nebude páčiť. To bol náš zvyčajný postup: vymedzil úzke hranice a ja som sa podvolila až do chvíle, keď som to už nemohla vydržať. Vždy to bola hudba, čo ma prinútila prekročiť hranicu, ktorú otec pokladal za bezpečnú. Napriek tomu som nedokázala predvídať hĺbku a rozsah hnevu, ktorý sa ho zmocnil, keď sa dozvedel, že odchádzam z domu. Vedela som, že za hnevom skrýva svoj strach o mňa, ale to mi vôbec nepomohlo niesť to ľahšie.

Začala som pracovať pre Viridia, dvorného skladateľa, ktorý mal podlomené zdravie a zúfalo potreboval pomocníka. Štyridsiate výročie zmluvy medzi Goreddom a dračou populáciou sa nezadržateľne blížilo a o desať dní sem mal prísť sám vrchný dračí generál ardmagar Comonot. Viridius mal na starosti koncerty, plesy a ďalšie hudobné podujatia. Ja som mala pomáhať účinkujúcim a dávať hodiny hry na spinete princeznej Glisselde, čo Viridia unavovalo.

Prvé dva týždne som teda mala plné ruky práce a nečakaný pohreb priniesol úlohy navyše. Viridius trpel dnou, čo spôsobilo, že bol celkom nepoužiteľný, takže celý hudobný program som mala na starosti ja.

Princovo telo odniesli do krypty, kam ho sprevádzala už iba kráľovská rodina, duchovní a najvýznamnejší hostia. Chrámový zbor zaspieval záverečnú pieseň a dav sa začal rozchádzať. Dovliekla som sa späť do apsidy. Nikdy som nehrala pre viac ako jedného poslucháča či dvoch. Nečakala som, že pred vystúpením budem taká nervózna a po ňom taká vyčerpaná.

Svätí na Nebesiach, bolo to ako stáť pred celým svetom nahá.

Potácala som sa okolo svojich hudobníkov, blahoželala som im a dozerala na to, ako sa balia na odchod. Môj samozvaný asistent Guntard ku mne priklusal a potľapkal ma po pleci, čo mi nebolo vôbec príjemné. „Slečna hudobníčka! Bolo to prekrásne!“

Poďakovala som sa mu unaveným kývnutím a odtiahla som sa.

„Chce sa s vami stretnúť nejaký starý pán,“ pokračoval Guntard. „Zjavil sa tu počas vášho sóla, ale povedali sme mu, že musí počkať.“ Ukázal smerom ku kaplnke, kde postával starší muž. Jeho tmavá pleť prezrádzala, že pochádza zo vzdialenej Porfýrie. Šedivejúce vlasy mal zapletené do úhľadných vrkôčikov a tvár mu pri úsmeve zdobili vrásky.

„Kto je to?“

Guntard pohŕdavo pohodil hlavou, až sa mu kučery zastrihnuté do pážacieho účesu zavlnili. „Má so sebou tanečníkov pygegýrie a naivne sa domnieva, že by sme chceli, aby na pohrebe zatancovali!“ Guntard sa zaškeril, opovržlivo a zároveň závistlivo, ako to Goreddčania zvyknú robiť, keď hovoria o dekadentných cudzincoch.

Tancovať pygegýriu na pohrebe by mi ani vo sne nenapadlo, my Goreddčania na pohreboch netancujeme. No nemohla som Guntardovu pohŕdavú poznámku len tak obísť. „Pygegýria je prastarý a uznávaný tanec z Porfýrie.“

Guntard opovržlivo odfrkol. „Pygegýria znamená v doslovnom preklade vrtenie zadkom!“ Nervózne sa obzrel na sochy svätých vo výklenkoch, a keď si všimol, že niekoľko z nich sa mračí, zbožne si pobozkal ruku. „No aj tak je tá jeho kočovná spoločnosť v kláštore a pletie tam hlavy mníchom.“

Pre zmenu ma začínala bolieť hlava. Podala som Guntardovi flautu. „Vráťte ju majiteľovi. A pošlite tú tanečnú skupinu preč, zdvorilo prosím.“

„Vy už idete naspäť? Niekoľkí sa chystáme do Slnečnej opice.“ Položil mi ruku na ľavé predlaktie.

Stuhla som a bojovala s nutkaním odstrčiť ho alebo utiecť. Zhlboka som sa nadýchla, aby som sa upokojila. „Vďaka, ale ja nemôžem,“ povedala som a odtisla mu ruku. Dúfala som, že sa neurazí.

Jeho výraz prezrádzal, že sa tak stalo, ale len trochu.

Nebola to jeho chyba, predpokladal, že som normálny človek, ktorého môže beztrestne chytať za ruku. Tak veľmi som si chcela vo svojom zamestnaní nájsť priateľa, ale zakaždým sa objavila výstražná pripomienka, rovnako ako po dni vždy nasleduje noc: musím byť stále v strehu.

Zamierila som k chóru, kde som mala plášť, Guntard sa vliekol splniť môj príkaz. Za mojím chrbtom sa ozval hlas starého muža: „Pani, počkajte! Abdo musel merať takú cestu, len aby sa s vami stretol!“

Hľadela som pred seba a vystupovala po schodíkoch, čo najďalej od neho.

Mnísi spievali Rozlúčenie a spustili znovu, ale chrám bol ešte vždy dopoly plný, zdalo sa, že nikomu sa nechce odísť. Ľudia mali princa Rufusa radi. Ja som ho skoro nepoznala, ale keď ma Viridius predstavoval, rozprával sa so mnou vľúdne a v očiach mu hrali svetielka. Oslnil polovicu mesta, súdiac podľa toho, že ľudia sa nemali na odchod, tlmene sa zhovárali a neveriacky krútili hlavami.

Rufusa zavraždili pri love a kráľovské stráže nenašli najmenšiu stopu, ktorá by naznačovala, kto to mohol urobiť. Zmiznutá hlava ukazovala na drakov, aspoň podľa niektorých ľudí. Bola som presvedčená, že saarantrasi, ktorí boli na pohrebe, si to veľmi dobre uvedomovali. Do príchodu vrchného generála zostávalo iba desať dní a do výročia štrnásť. Ak princa Rufusa zabil nejaký drak, tak to spáchal vo veľmi nevhodnom čase. Naši občania mali z dračej populácie už aj tak dosť veľký strach.

Pobrala som sa uličkou k južnému východu, no dvere blokovalo lešenie. Konštrukcia z dosák a kovových rúr siahala až do polovice ich výšky. Pokračovala som ďalej k hlavnému vchodu a dávala som pozor, či na mňa odniekiaľ spoza stĺpa nevyskočí otec.

„Ďakujem!“ zvolala nejaká staršia dvorná dáma, keď som prechádzala okolo nej, ale jej nadšenie prilákalo ďalších okolostojacich dvoranov.

„Mimoriadny výkon!“ počula som. „Božské!“ Pôvabne som prikývla a pokúsila sa o úsmev, zároveň som sa vyhýbala rukám, ktoré sa ku mne naťahovali. Obišla som dav a môj úsmev bol kŕčovitý a neúprimný ako úsmev nejakého saarantrasa.

Keď som míňala hlúčik ľudí v podomácky utkaných bielych halenách, natiahla som si na hlavu kapucňu plášťa. „Už som pochoval viac ľudí, ako dokážem zrátať, a všetci už sedia za Nebeským stolom,“ vravel nejaký statný člen cechu s bielym plsteným klobúkom na hlave, „ale Nebeské schody som ešte nikdy nevidel, až dnes.“

„Nikdy som nepočul nikoho takto hrať. To vari ani nemohla byť žena, nemyslíte?“

„Možno je to cudzinka,“ rozosmiali sa.

Ruky som si ovinula tesne okolo tela a zrýchlila som krok smerom k hlavným dverám, pobozkala som si hánku smerom k Nebesiam, lebo tak to človek robí, keď vychádza z katedrály, aj keď tým človekom som… ja.

Vyšla som do mdlého popoludňajšieho svetla, naplnila si pľúca čistým vzduchom a cítila som, ako zo mňa opadá napätie. Zimná obloha bola modrá, až oslepovala, rozchádzajúci sa smútoční hostia sa ponevierali navôkol ako lístie vo vetre.

Až teraz som si všimla draka, ktorý na mňa čakal na schodoch katedrály a obdaroval ma tou najlepšou napodobeninou ľudského úsmevu. Nikoho na svete by Ormov napätý výraz tak nezahrial pri srdci ako mňa.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Prológ

1