Přeložila Naďa Funioková

ONLY HUMAN

Copyright © 2018 by Sylvain Neuvel

Translation © Naďa Funioková, 2019

ISBN 978-80-7617-247-0

Eyaktept eket ontyask atakt oyansot ot.

Eyantsant eps.

PROLOG

DOKUMENT Č. 2101

ZÁZNAM Z PRŮBĚHU MISE – KAPITÁN BODIE HOUGH

A PORUČICE BARBARA BALLOVÁ,

NÁMOŘNÍ PĚCHOTA SPOJENÝCH STÁTU AMERICKÝCH,

MECHA DIVIZE

Místo: před hotelem Dar es Salaam, Tobrúk, Libye

– Centrálo, tady Iapetos. Cíl před námi.

[Rozumím, Iapete. Zůstaňte na pozici.]

Zůstaňte na pozici… A kde bysme asi tak měli bejt? Snad se ve svý práci vyznám, ne?

–  Bože, přestaň ze sebe dělat bůhvíco, Bodie, jenom naťukáš pár čísel, který ti nadiktujou. Až dokážeš přinutit toho obřího robota k měsíční chůzi, potom se můžeš chlubit.

–  Měsíční chůze? To jako zpomalená?

–  Fakticky, Bodie? Kolik ti je?

–  Pro tebe jsem kapitán Hough, poručíku Bááállová. Pokud si pamatuju, když jsi měla nohy naposled na starosti ty, škobrtlas o barák. Spadlas na obličej a ještě jsi přitom zlomila Bensonovi zápěstí. Nebo se snad pletu?

[Iapete, tady centrála. Kdybyste mohli na moment laskavě nechat toho hašteření, máme tady pro vás úkol. Jste obrácení čelem k hotelu?]

Potvrzuji. Je to hezkej hotel. Vůbec by mi nevadilo tady strávit pár dnů volna.

[Mají dobrý výhled na robota?]

Pokud tím myslíte ty lidi, co na nás koukají z horního patra, tak jo, vidí ho skvěle. Trčíme vysoko nad zbytkem města, takže nás není snadný přehlídnout.

[Rozumím, Iapete. Teď si promluvíme s předsedou sněmovny. Čekejte na rozkazy.]

Čekejte. A proč jsme, jen tak mimochodem, v Tobrúku? Myslel jsem, že vláda sídlí v Tripolisu.

– Taky že jo.

– Tak co je tady?

– Jiná vláda? Ty si před misí dopředu nic nezjistíš?

– Ale je to ta samá země.

– To se občas stává. Jednu dobu, když jsem byla ještě dítě, tu měli tři vlády.

– A která je teda ta pravá?

– To záleží na tom, koho se zeptáš. Zaručeně ti všichni řeknou, že praví jsou oni.

– To nedává žádnej smysl. A vůbec, koho to zajímá, ne? Odteď za dvacet minut už tomu tady bude velet americkej generál.

– Ty myslíš radit demokraticky zvolené vládě Libye.

– Jo, přesně tak.

[Iapete, tady centrála. Předseda není tak vstřícný, jak bychom si přáli. Použijte světelný paprsek a vymažte severní půlku budovy. Opakuji, zničte severní polovinu hotelu.]

Rozumím, centrálo. Jsme –

–  Kapitáne, nejvyšší poschodí, druhé okno zprava.

–  Vidím. Centrálo, vypadá to, že v tý části budovy jsou nějací lidi. Nechcete jim dát chvilku na evakuaci? Můžeme zatím zlikvidovat všecky auta na parkovišti, to je donutí zmizet.

[Iapete, dostali jste rozkaz.]

–  Co budeme dělat?

–  Co myslíš tím, co budeme dělat? Slyšela jsi ho, poručíku. Začni od prostředka budovy a jeď ze svýho pohledu doprava. Miř nízko, možná ušetříme aspoň ty baráky vzadu.

– Ano, pane… Na pozici.

–  Aktivuju paprsek. Řekni kdy.

–  Ehm… kdy. Vidíš přece ten paprsek, ne? Tak víš, kdy jsem připravená.

–  Vypínáme paprsek. Kruci, to je ale zákeřná věcička. Ani nepípne. Centrálo, tady Iapetos. Cíl zničen. Teda ta polovina.

[Rozumím, Iapete. Máme to na satelitu. Zůstaňte na pozici.] Sakra, já tuhle práci miluju!

–  To vidím.

–  Co to mělo znamenat?

–  Znamená to, co si myslíš, že to znamená. Říkal jsi, že tuhle práci miluješ. Já říkám, že je to vidět. To je všechno. Máš s tím problém?

– …

– Fajn! Nechme toho. Nejspíš tady budeme chvíli trčet. O čem se chceš bavit? O knížkách? … Ne? Filmy? Máš nějaké koníčky, o kterých nevím?

– …

–  Tak fajn, začnu já. Sbírám Cabbage Patch Kids.

–  Netuším, co –

–  To je v pohodě. Ani já tehdy ještě nebyla na světě. Byly to panenky, údajně každá jiná. Nekupovaly se, ty člověk „adoptoval“. Dostal jsi k nim rodný list, adopční papíry, takovou kartičku, kam sis mohl zapsat první slovo, potom první krůček, oblíbený jídlo.

–  Ony mluvily?

–  Ne, Bodie. Nemluvily. Ani nejedly. Jenom měly vypadat jako opravdové, jako že si adoptuješ skutečný dítě, který se narodilo v zeleninovým záhonu.

– Jak se adoptuje panenka?

–  Samozřejmě si ji koupíš. Mají je v obchodě. Zaplatíš, ale říká se tomu adopční poplatek. Každopádně, v osmdesátkách to děsně frčelo. Lidi úplně šíleli. V obchodech vypukaly rvačky, děly se všelijaký šílenosti. Takhle populární byly jenom krátce, ale různé firmy je vyráběly dalších asi čtyřicet let. Moje máma jich měla šest. Dala mi je, když jsem byla ještě v pubertě, a teď je sbírám. Ty staré se dají sehnat těžko a obvykle stojí majlant.

–  Tak ty sbíráš panenky. Vůbec mi z toho nenaskakuje husí kůže.

– Jednu jsem loni prodala za pět táců.

–  Prodala jsi panenku za pět tisíc dolarů?

–  Brutis Kendall, narozen v Zelném záhonu 1. listopadu. Skoro bez vady. S původní krabicí. A všemi papíry.

–  To je pakárna. Pořád mi z toho ale naskakuje husina. Neměla bys -

[Iapete, tady centrála. Předseda libyjské poslanecké sněmovny požádal Spojené státy o technickou a konzultantskou pomoc. Dobře odvedená práce. Zatím zůstaňte na místě. Námořnictvo tam přesouvá jednotky. Očekávaná doba příjezdu dvacet minut. Až dorazí, přemístěte se zpátky na základnu. Navigační vám během chvilky pošle návratové souřadnice.]

Rozumím, centrálo. Končím. Další bod pro správný hochy. Šíříme svobodu, pěkně jedno město po druhým.

–  Řekla bych, že svobodu tu měli už předtím.

–  No, teď jí tu mají víc.

ČÁST PRVNÍ

JSI-LI V ŘÍMĚ, CHOVEJ SE JAKO ŘÍMAN

DOKUMENT Č. EE955 –

SOUKROMÝ SOUBOR Z ESAT EKT

ZÁZNAM Z OSOBNÍHO DENÍKU –

DOKTORKA ROSE FRANKLINOVÁ

Buďte opatrní na svá přání.

Zhruba před deseti lety – tehdy mi bylo třicet sedm – navštívil Zemi obří robot z cizí planety a zpustošil část Londýna. Podařilo se nám ho zlikvidovat, ale objevilo se třináct dalších, kteří vypustili ve dvou tuctech našich nejobydlenějších měst bojový plyn vyrobený na genetickém principu. Zemřelo při tom sto milionů lidí. Mezi nimi i jistý záhadný muž, jehož jméno jsem se nikdy nedozvěděla a jenž usměrňoval každý náš krok už od chvíle, kdy mě na Chicagské univerzitě pověřili studiem té obří ruky, a Kara Resniková, moje nejlepší kamarádka, která byla současně Vincentovou manželkou a Evinou biologickou matkou.

S jistou pomocí se mi podařilo najít způsob, jak na molekulární úrovni pozměnit kov, ze kterého byli ti roboti vyrobeni, a jednoho z nich zneškodnit. To stačilo, abychom mimozemšťany přesvědčili, že mají zase odletět.

Nebudu tvrdit, že bych dopředu věděla, co se stane, že miliony lidí zemřou, protože jsem objevila Themis a přitáhla jejich pozornost k naší planetě, ale pravda je, že jsem se toho bála. Bála jsem se už od chvíle, kdy mě znovu oživili. Cítila jsem se… na nesprávném místě a přála si, aby se ti, kdo Themis postavili, vrátili a zase si ji odvezli. Taky jsem vyslovila naději, že s sebou odvezou i mne.

A přesně to taky udělali. Poté, co ti mimozemští roboti opustili Zemi, zalezli jsme si generál Eugene Govender, velitel OSZ, Vincent, Eva a já dovnitř Themis, abychom tam oslavili naše – chtěla jsem říct vítězství, ale to by nebyla pravda – přežití. Zatímco jsme byli na palubě, Velká rada Akitast – skupina mimozemšťanů, kteří rozhodují o tom, jak bude jejich svět postupovat vůči ostatním – přivolala Themis zpátky. Robot se zkrátka dematerializoval na Zemi a znovu zhmotnil na své domovské planetě, i s námi čtyřmi uvnitř.

Říkají tomu tady Esat Ekt – Domov Ektů, tedy jejich lidu. Do jisté malé míry je to i náš lid. Ektové přišli na Zemi poprvé před zhruba pěti tisíci lety – bylo jich asi čtyřiadvacet. Pár tisíciletí pak žili mezi námi. Dostali příkaz nikdy se do ničeho neplést, nezasahovat do dějin, jenže postupem času se někteří z nich odštěpili a vmísili se mezi domorodce. Měli děti – zpola pozemšťany, zpola mimozemšťany – , jež také měly děti – ze tří čtvrtin pozemské – a tak dále až k jejich potomkům, kteří byli nerozeznatelní od původních obyvatel a měli v sobě jen mrňavý drobeček mimozemských genů. Po třech tisícovkách let už nezbývalo nic, co by je odlišovalo. My všichni, každičký člověk na planetě, jsme byli spříznění, i když třeba jen hodně vzdáleně, s tou hrstkou mimozemšťanů, kteří dali přednost lásce před povinností, když Titáni kdysi kráčeli po Zemi.

Žijeme teď už na Esat Ekt devět let, ale pořád jsme pro ně do značné míry cizinci. Celá jejich společnost je postavena na myšlence, že různé druhy by spolu neměly udržovat styky, které by je mohly navzájem ovlivnit, že by mělo být každému dopřáno vyvíjet se podle vlastních hodnot. Před stovkami let byl jejich druh téměř zdecimován obyvateli jedné planety, které nechal císař Ektů z osobních či politických důvodů vyhostit do exilu. Poté nahradili monarchii velice složitou demokracií a posunuli svou politiku nezasahování na zcela novou úroveň. Podle Ektů „znečistit“ celý mimozemský druh svými geny znamená okrást ho o budoucnost, která by ho jinak čekala. Nahlíží na to jako na genocidu. To, co se stalo na Zemi, bylo tragédií stejně tak pro ně jako pro nás. Přišli sem, aby vyhubili, jak se alespoň domnívali, hrstku ektských potomků, než nás všechny stihnou kontaminovat. Nakonec jim došlo, že je příliš pozdě, jenže to už mezitím pozabíjeli miliony lidí. Z ektského pohledu jsme živoucí připomínkou poskvrny na jejich historii, něco jako Památník holokaustu nebo pomník obětem otrokářství.

Už jim to ale připomínat nebudeme. Ať to dopadne jakkoli, náš zdejší pobyt dnes večer skončí. Vracíme se domů.

DOKUMENT Č. EE961 –

SOUKROMÝ SOUBOR Z ESAT EKT

ZÁZNAM Z PRŮBĚHU MISE – VINCENT COUTURE

A ROSE FRANKLINOVÁ

Místo: na palubě Themis

[Nedělej to, tati!]

–  Na to už je moc pozdě. Nechoď blíž, Evo. Nechci mu ublížit. Rose, mohla bys ji přidržet?

–  Přidržet? Ne, to bych tedy nemohla. Pojď sem, Evo. Nedělej to ještě těžší, než už to je. Určitě nechceš, aby byl někdo nešťastnou náhodou postřelen. Pošleme ho zpátky, Evo. Slibuju. Není třeba ubližovat ještě někomu dalšímu.

[Co myslíš tím někomu dalšímu? Co se stalo? Cos provedl, tati?]

–  Ekime, eyyots ant ipyosk insot. Ekim! Eyekant!

[Nedělej to, Ekime. Víš přece, že blafuje. Neublíží ti. Eyekant ops!]

Máš pravdu, Evo. Nechci mu ublížit, tak mě k tomu nenuť.

{To je OK, Evo. Eyekant aktept eps.}

[Ne! Kvůli mně to nedělej! Já tu zůstanu! Zůstanu tu s tebou.]

–  Nemůžeš tady zůstat, Evo. Teď už ne. Nevíš, co jsme… to nic. Na tohle teď není čas. Jsi pořádně připoutaný, Ekime? Tady. Podrž tu pistoli, Rose. Potřebuju chvilku, abych se nasoukal do postroje, a můžeme odsud zmizet.

–  Už jdou, Vincente, musíme vyrazit hned.

–  Do prčic! Nemůžu do toho dostat ruce.

–  Ty to zvládneš. Hlavně klid.

– Nejsem si jistý, jestli to zvládnu. Ještě nikdy jsem nepilotoval horní polovinu těla. Když jsem naposledy viděl někoho, jak si tohle navlíká, bylo Evě asi tak deset, takže.

–  Nemůžeš si prohodit místo s Ekimem? Mohl by tě při zadávání příkazů na konzoli navádět.

–  Říkal, že je to složité. Má mě jako „orbitální obranný systém“. Pochybuju, že – Mám to! Rozhodně si ale nezvládnu dopnout předek. Počkej, jen si nasadím helmu a zjistím, jestli to funguje i bez zapnutých spon.

–  Už každou chvíli. Musíme ZMIZET!

– Jasně! Rozehřívá se. Jo! Jedem! Ekime, zadej to. Eyyots!

–  Jak dlouho bude trvat, než…

– Páni.

– Co je? Kde to jsme, Vincente?

–  Já nevím. Myslím, že jsme… Je tu noc. Všude kolem nás samé stromy. Ekime, je tohle Země? Akt eyet Eteyat?

{Ops eyoktiptet.}

–  Co to říkal?

–  Hm. Je to taková fráze. To mě podrž. Něco na ten způsob.

–  Rozhlédni se po hvězdách.

–  Cože?

–  Koukni se na hvězdy. Poznáváš některé?

–  Nevidím nic povědomého. Jo! To je… la grande ourse. Nevím, jak se to souhvězdí řekne anglicky. Velký medvěd?

–  Velká medvědice. Ursa Major.

– Jo, tak ta. Jsme doma, Rose. Tohle je Země.

–  Páni. Ani se mi nechce věřit, že jsme to vážně dokázali. Řekni něco, Evo.

[Co jsi provedl, tati?]

–  Teď ne, Evo.

[Pověz mi, co jsi provedl!]

Už jsem říkal, že teď ne. Každou chvíli si nás někdo všimne. Položíme Themis na zem, ať můžeme vylézt ven.

[Proč mi to prostě neřekneš?]

Evo, co myslíš, že udělají Ekimovi, pokud ho tu najdou? Musí se vrátit zpátky. Ekim, eyost yeskust ak eyyots esat.

{Eyekant ets ops. Ethemis eyet onsoks.}

–  Co to říkal? Vyprázdnit Themis?

–  Říkal, že je Themis prázdná. Vycucaná. Veškerou energii spotřebovala na cestu sem. Ještě zbylo dost šťávy pro helmy, ale rukama už nepohnu.

– Jak dlouho budeme muset čekat, Vincente?

[Tati, zabiju tě, jestli se mu něco stane.]

–  Uklidni se, Evo. Když se nám vybila tenkrát v New Yorku, trvalo jen pár minut, než byla schopná se zase pohnout. Vypadá to, že jsme uprostřed pustiny. Při troše štěstí nás nikdo nezahlídnul a dostaneme se odsud dřív, než vyjde slunce. Hergot, klidně to může trvat několik dní, než nás najdou. Stejně jako posledně.

[Posledně jsme málem umřeli.]

Tak ne jako posledně. Hele, stejně s tím nic nenadělám. Kdybych věděl, jak to urychlit, věř mi, že bych to udělal.

– Jdi si promluvit s Ekimem, Evo. Ještě vám zbývá trocha času. Měla by sis s ním promluvit. Až odsud odejde, nejspíš už se nikdy neuvidíte.

[Já tě nenávidím, tati. Fakticky tě nenávidím.]

–  Já vím.

–  Ona se přes to přenese, Vincente. Jen jí dopřej čas.

–  Nejsem si jistý, Rose. To, co jsme udělali, to… Každopádně je doma, na ničem jiném nesejde. Teď jenom ještě musíme dostat Ekima bezpečně domů.

–  Může zůstat tady.

–  Ne, to nemůže. Vsadili by ho do klece a čtyřiadvacet hodin denně by do něj zabodávali jehly. Když přistáli jeho lidi na Zemi naposled, sto milionů z nás umřelo. Už je to nějakou dobu, ale pochybuju, že by na to zdejší obyvatelé zapomněli.

–  Cos ním bude, až se vrátí domů?

– No, řekne jim, že jsme ho unesli – což je pravda. Doufejme, že se s tím spokojí.

–  Myslíš, že mu uvěří?

– Já nevím, Rose. Co chceš, abych udělal? Napsal mu potvrzení?

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

ČÁST PRVNÍ JSI-LI V ŘÍMĚ, CHOVEJ SE JAKO ŘÍMAN