Autorské práva

E-KNIHU napísal © Prof. RNDr. Ctirad Klimčík PhD. DrSc. 2014.

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora.

ISBN:

Kliknutie na farebne zvýraznený text poskytne čitateľovi faktografické vysvetlivky ako napr. lokalizáciu miesta deja na mape, preklad cudzojazyčného citátu a pod.

Jean-Léon Gérôme (1824-1904), Trh s otrokmi, Walters Art Gallery, Baltimore.

O knihe

„Boží drakkar“ popisuje mladé letá bojnianskeho veľmoža Zemižizňa Poznaňa, ktorý po dobytí Nitranského kniežatstva Moravanmi v roku 833 prichádza o svoje dŕžavy a uteká do cudziny. Každý zvrat v jeho ďalšom osude ho čoraz viac vzďaľuje od domoviny a núti ho prispôsobovať sa životu v krajinách s najrozličnejšími spoločenskými, náboženskými a kultúrnymi tradíciami.

O autorovi

Ctirad Klimčík sa narodil 22.11.1961 v Prešove, je ženatý a má dve deti. Od r.1997 pôsobí ako profesor matematiky na Univerzite Aix-Marseille vo Francúzsku.

Ctirad Klimčík

Boží drakkar

Prvá časť tetralógie „Pamäti Zemižizňa Poznaňa“

2014

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Venované pamiatkam Mileny, Okty a Ilko

Páčiť sa mocným nie je výsada k pohrdnutiu.

Videl som otrokov na koňoch, kým kniežatá išli po zemi ako otroci.

Predslov

Začiatkom leta roku 2011 som sa zatúlal do jedného antikvariátu na bulvári Saint Michel v Paríži a vypýtal som si všetko, čo mali o dejinách deviateho storočia. Antikvár mi ponúkol niekoľko výtlačkov a po krátkom váhaní pridal hrubočizný zošit s tvrdými doskami:

- Toto je tiež z toho obdobia, - objasnil. - Na počudovanie je to iba rukopis a nie tlačená kniha, hoci podľa vzhľadu papiera to má nanajvýš sto rokov. Tuhľa v rohu je poznámka, že je to preklad zo starého arabského originálu.

Zo zdvorilého záujmu som šalabachter otvoril a začítal som sa do neho s rastúcim sústredením.

- Zaujíma vás to? - opýtal sa antikvár.

- Áno, - prisvedčil som. - Píše sa tam o minulosti krajiny môjho pôvodu.

Rukopis som kúpil a keď som si ho v pokoji doma prečítal, nevedel som, či mám do činenia s literárnou fikciou alebo prepisom pôvodného svedectva zo zašlých čias. Najprv som sa prikláňal k prvému názoru, pretože mi nesedeli viaceré zemepisné detaily i popis niektorých dávnych zvykov mi nepripadal pravdepodobný. Ďalšie štúdium dobových prameňov ma však presvedčilo, že plynúce roky dokážu presunúť korytá riek, vyhladiť kvitnúce mestá z povrchu zemského ako aj úplne zmeniť ľudské obyčaje. Takže nakoniec neviem… Nech si čitateľ urobí názor sám, či má do činenia s literatúrou alebo s históriou.

Neznámy prekladateľ textu z arabčiny do francúzštiny mi výrazne zjednodušil prípravu slovenskej verzie diela, pretože sa rozhodol preložiť nepochybne archaickú skladbu viet i slovnú zásobu originálu do moderného jazyka a nesnažil sa pritom, aby rozprávanie vyznelo starožitne. I ja som sa pridal k úsiliu uľahčiť čitateľovi život a prepracoval som trochu zemepisnú terminológiu. V prípade miest a riek, ktoré nezanikli či nevyschli dodnes, som vo veľkej väčšine prípadov použil ich súčasné názvy a k dobovým pomenovaniam som sa odhodlal iba vtedy, keď sú dostatočne známe aj v súčasnosti. Inak som postupoval v prípade názvov krajín a národov. Sú pôvodné a fakt, že o mnohých z nich sme už tisíc rokov nepočuli, vyplýva zo samotnej povahy dejín ľudskej civilizácie.

V Marseille, 11. mája 2014

Ctirad Klimčík

823   Vypočutá hádka

Volám sa Zemižizeň Poznaň a narodil som sa začiatkom jesene roku 813 v Bojnej v Nitravskom kniežatstve. Môj otec sa volal Velimír a mal sa stať bojnianskym zemepánom po smrti môjho deda Svätoslava. Moja matka Alda bola kresťanka, ktorá pochádzala z kmeňa Piktov. Vydala sa za pohanského slovanského veľmoža vďaka dišpenzu remešského arcibiskupa Ebba, s ktorým sa môj starý otec spriatelil, keď bol na výchove u Frankov. Prežil som v podstate šťastné detstvo nepoznačené nejakými mimoriadnymi udalosťami, až kým dedo Svätoslav nerozhodol, že má dá v desiatom roku môjho života tajne pokrstiť. Formálne prestúpenie dediča panstva na kresťanskú vieru samozrejme nebolo vytrhnuté z politického kontextu. Môj krst bol súčasťou rozdaných kariet v mocenskom boji medzi mojím otcom a mojím starým otcom a predznamenal jeho krvavé vyvrcholenie. Lámanie kostí, pálenie žeravým železom či stínanie hláv, ktoré nasledovali na druhý deň po obrade, sa mi vryli do pamäti aj skrze bolesť a utrpenie mnohých mojich kamarátov z detstva. Vskutku, synovia žrecov alebo vladykov, ktorí sa postavili v spore na nesprávnu stranu, nielenže prišli o svojich otcov-živiteľov, ale mnohí z nich boli priamo predaní do otroctva.

Krst sa odohral v spálni mojich rodičov pri zlatom prenosnom oltári, ktorý si mama priniesla zo svojho bývalého dievčenského domova v krajine Piktov. Otec vtedy nebol doma a okrem kňaza sa ceremónie zúčastnili iba môj starý otec a moja matka. Na súmraku toho istého dňa sa na Bojnú spustila záľaha chrústov. Veľké chrobáky bzučali v povetrí, sadali všade, kde sa len dalo a nesnažili sa ani uletieť, keď si na nich chlapci na hradisku svietili horiacim chrastím. Pozoroval som jedného statného samčeka, ako bez problémov lozil po zvislom drevenom stĺpe pri studni na nádvorí, keď ma zrazu napadlo sťažiť mu život. Opatrne som chrústa chytil za krovky, vkradol sa do spálne rodičov a položil ho na vrchol kríža, ktorý vyčnieval z fasády zlatého oltára len v minimálnom reliéfe. Chrobáka jednak klzkosť kovového povrchu nijako nevyviedla z miery a nevzrušene sa vydal na púť po Kristovom tele. Napokon na dlhšiu chvíľu znehybnel a začal ma nudiť. Vo svojej chrústej hlave nepochopil, že si nemôže robiť, čo sa mu zachce a že jeho prežitie závisí od miery zábavy, ktorú mi poskytne. Už som sa ho chystal zhodiť malou frčkou na dlážku a zašliapnuť, keď sa znenazdajky rozrazili dvere a dnu sa vrútil môj otec. Nevšimol si ma určite nielen kvôli tomu, že v izbe vládlo prítmie, ale hlavne preto, že bol plne zaneprázdnený násilím voči mojej matke. Vskutku, vtiahol za sebou chuderu do miestnosti a vyťal jej mocné zaucho so slovami:

- Bolo dohovorené pri sobáši, že naše deti nebudú pokrstené!

Bleskovo som sa uchýlil do kúta spálne a hútal, aké by malo pre mňa následky, keby otec moju prítomnosť odhalil.

V kútiku matkiných úst sa objavil červený pramienok krvi. Neborka si ju spakruky utrela a vzhliadla na otca so vzdorom. V odpoved’ dostala úder na druhé líce.

- Pamätaj si, že okrem mňa nad sebou nemáš iného pána! - ryčal d’alej rozzúrený otec. - Ani toho tvojho na nebesiach!

- Velimír! Nerúhaj sa! - vyhŕkla matka.

Otec ju vtedy zdrapil a začal mlátiť hlava-nehlava. Výprask prerušil môj starý otec Svätoslav, ktorý začul z vedľajšej siene zvuky hádky a poponáhľal sa matke na pomoc.

- Nemáte právo sa jej zastávať, otec! - ohradil sa voči nemu násilník. - Som hlavou mojej rodiny a môžem dať svojej žene príučku, kedykoľvek sa mi to zapáči!

- Tu na hrade rozkazujem ja, - nástojil pokojne dedo a poslal matku von. Potom sa pozrel na otca a povedal: - Krst som nariadil ja sám. Ako si sa o ňom dozvedel? Neverím, že ti to prezradil kňaz.

- I steny majú uši, - uškrnul sa otec.

Preľakol som sa. Šípil, že niekto tretí načúva? Otec však nezablúdil pohľadom do kúta, lež sa osopil na deda:

- Prečo ste to urobili? Nechápete, že neustále zrádzate záujmy našej rodiny? Pod vašou správou stráca Bojná vplyv a nepáči sa to tu nikomu! Načo ste ešte k tomu pridali ten krst a navyše bez môjho vedomia? Prečo vás mám naďalej brániť, keď šliapete po mojej vážnosti otca a manžela?

- Ty ma nebrániš, ty proti mne huckáš, koho môžeš, - odsekol starý otec a dodal: - Som presvedčený, že som jednal v chlapcovom záujme. A tiež nechápem, prečo sa rozčuľuješ, keď sám práve ochotne využívaš Zemov krst ako jednu zo zámienok na zákerný úklad proti mne.

Nerozumel som skoro ničomu, iba zvuk môjho mena ma vydesil. Zato môj otec zjavne pochopil. Na jeho tvári prebleskol chvíľkový úľak, ktorý sa však rýchlo zmenil na výsmešný úškľabok:

- Dovtípili ste sa neskoro. Už mi moje plány nemôžete prekaziť, - prehlásil otec sebaisto. - Odkedy ste sa poddali bez boja tomu nitravskému sviniarovi, v Bojnej za vami už nik nestojí.

- Veru nik, - prikývol starý otec skoro pobavene a vzápätí dodal so záhadným smutným úsmevom: - Okrem teba, synku.

Otec sa zháčil, akoby pochyboval, či je dedo pri zmysloch. Potom opatrne opáčil:

- Vy teda neviete … všetko?

Starý otec zamyslene pozoroval náznak grimasy hanby v obličaji svojho dospelého syna a neodpovedal.

- Nemohol som konať inakšie, - pokračoval otec akýmsi mäkkým súcitným tónom. - Učili ste ma predsa, že záujmy panstva sú vždy ponad osobnou náklonosťou. Keď je to nutné, jedinec musí byť obetovaný.

Otec držal ruku na rukoväti svojho meča a opatrne sledoval, či sa dedo nezamýšľa biť. Ten však iba pokýval hlavou a pomaly prehlásil:

- Veru vidno, že nie si z mojej krvi, Velimír. Môj pravý syn by bol dôvtipnejší.

Otcovi príliš nedochádzalo, o čom dedo hovorí. Chvíľu sa snažil rozlúštiť práve vypočuté slová, ale napokon iba urobil netrpezlivý pohyb rukou a pobral sa k dverám.

- Si bastard, Velimír, - zastavil ho starý otec tichým ale dôrazným hlasom. - Presnejšie avarský bastard. Niežeby to v našej hre veľa menilo, ale možno nadišiel čas, aby si poznal pravdu.

Otec sa zarazil a nevyšiel z miestnosti.

- Ty už nevieš, čo to bolo avarské jarmo, - pokračoval dedo. - Nečudo, nám starším je o tom nepríjemné rozprávať… Avari k nám chodili hlavne po žatve. Nechali nám len toľko obilia, aby sme ako-tak vyžili do budúceho leta, a s korisťou vzápätí odtiahli. Objavili sa však aj vtedy, keď udreli silné mrazy. Bolo im v ich stanoch zima a v našich vyhriatych hradiskách sa cítili lepšie. Nudu zabíjali pijatikou a ženami. Väčšinou sa uspokojili so sedliačkami, ale neraz zatúžili i po dcérach vladykov. Nikdy však nepýtali ženu samotného náčelníka. Výnimku žiaľ urobili v mojom prípade.

- Vy ste im dali moju matku ako nejakú otrokyňu? - začudovane sa opýtal otec a tón jeho hlasu ledva zakrýval výsmech. - Vidím, že posierať sa máte takpovediac v krvi.

Starý otec sa namosúril.

- Nedal som im ju dobrovoľne, - odsekol. - A tiež ti to všetko nehovorím preto, aby mnou mohol sraľo ako ty pohŕdať. Sám vieš, že som svoj účet Avarom splatil. Ale nie hneď. Musel som si na pomstu počkať. Nezabúdaj, že oni boli vtedy našimi pánmi. A ja som sa aj tak odvážil ich vodcovi vzoprieť. Proti všetkému rozumu. Bolo to silnejšie ako ja. Tasil som nôž, pretože meče sme v avarskej prítomnosti nesmeli nosiť. Ľahko ma odzbrojili a môj vzdor potrestali tým, že Miladu si užil nielen on, ale aj jeho družina. Hromadne ju znásilnili pred mojimi očami. Vodca Avarov mal materské znamienko za ľavým uchom, presne ako ty. I tvar aj odtieň sú rovnaké.

Otec sledoval dedovo rozprávanie s poťuteľným úsmevom poddaného, ktorý sa dozvie o ponížení svojho pána, jednak pri posledných vypočutých slovách sa zarazil a nevdojak si siahol na šiju.

- Milada bola mladučká. Boli sme svoji sotva dva mesiace, - vysvetľoval ďalej starý otec. - Ked‘ ťa porodila, ukázalo sa, že si sa podal na ňu. Nikto nič nešípil a tak som rozhodol, že budeme tajiť našu hanbu.

- Vždy ste mi hovorili, že moja matka zomrela necelý rok po mojom narodení, - opáčil otec.

- No veď áno, to sedí, - odvetil dedo zarazene.

- Možno ste jej pomohli na druhý svet vy, aby ste si mohli zobrať inú čistejšiu ženu.

- Si sviňa, Velimír, - odsekol starý otec pobúrene.

- Povedzme. Pravdou však je, že potom všetky vaše deti s inými ženami zomreli v mladom veku. To skoro vyzerá na pomstu tam zhora, nie? - otec vztýčil ukazovák vo veľavravnom geste.

Zdalo sa mi, že sa dedo chystá ohradiť, ale otec ho nepustil k slovu:

- Pripusťme, že s tým znamienkom na šiji máte pravdu, čomu veľmi neverím, - povedal. - Ale máte dôkazy? Ako mi tým chcete zabrániť odstaviť vás od moci? Nechápete, že ste mi len dali ďalší dôvod poslať vás na druhý svet?

- Ty si vážne myslíš, že sa udržíš pri moci, keď sa ma zbavíš? - udrela dedova protiotázka.

Z čmudenia dohorievajúcej pochodne v izbe mi bolo do kašľu. Otec sa ku mne obrátil chrbtom a zrejme rozmýšľal.

- Nahováral som si, že to materské znamienko je len náhoda, ale vedel som, že to nie je pravda. Dodnes to mám všetko pred očami, - zachripel znovu hlas starého otca. - Hovorím ti o tvojom pôvode, aby si pochopil, že som ťa napriek všetkému statočne vychoval ako môjho vlastného potomka. Vyčítaš mi, že ti nechcem prepustiť miesto zemepána? Ja však myslím na tvojho syna. Zemovi zostalo do plnolesti presne šesť rokov a dovtedy potrebuje moju ochranu. Na teba sa v tomto bojím spoľahnúť, Velimír. Si slepý ako krt. Ver mi. Na rozdiel od Zema ty si už dávno dospelý, ale stále si nič nepochopil z toho, ako je svet usporiadaný. Stanovuješ si ciele tak nanajvýš na dva dni dopredu a potom sa prekvapíš, keď sa ti veci vymknú z rúk. Keby som ťa nechránil pred tvojou vlastnou hlúposťou, tak by si už dávno otrčil kopytá.

Kútikom oka som zahliadol grimasu prudkého hnevu v otcovej tvári.

- Darmo sa pajedíš, Velimír, - nesnažil sa dedo zmierniť účinok svojich slov. - Nedokážeš sa zmieriť s miestom vo svete a spoločnosti, ktoré zodpovedá tvojmu pôvodu a schopnostiam. Nikdy som nechápal tvoju ctižiadosť vládnuť. Čo ti za mojich poriadkov chýbalo? Mal si peknú ženu aj súložnice, peniaze a k tomu úctu okolia nielen kvôli tomu, že si príslušník vládnuceho rodu, ale aj vďaka tvojmu mimoriadnemu nadaniu na šerm. Stačilo ti poslúchať mňa ako jediného človeka široko-ďaleko a mal si moc nad všetkými ostatnými.

- Vám by to stačilo?

Starý otec sa rozosmial:

- Mne nie, ale ja som z inej fajty ako ty. Na rozdiel od teba dokážem svoju budúcnosť predvídať.

- Viete niečo viac, čo ja neviem? - zneistel otec.

- No vidíš, že ti to predsa len trochu páli! - živo prisvedčil dedo. - Tak skús ešte raz pohnúť rozumom! Nenapadlo ťa, prečo s tebou nejde Voško? Má ma v zuboch zo všetkých najviac a je tiež jedným z mojich najbystrejších odporcov. Prečo nevyužije takú skvelú príležitosť, aby sa ma zbavil?

- Tá sviňa! - uľavil si otec. - Prisahal mi, že vám nič neprezradí a ja som mu pochabo uveril, lebo som vedel, že vás nenávidí.

- Voško ťa samozrejme nezradil, Velimír, - vzdychol dedo odovzdaným tónom, akoby ľutoval, že predčasne pochválil otcovu bystrosť. - Je dohovorený s Pribinom, že po tvojom odsúdení za sprisahanie a otcovraždu dostane Bojnú do léna on.

- Je tu predsa ešte môj syn! - pobúril sa otec. - Aj v takom prípade by mal zdediť panstvo Zemižizeň!

- Nebuď smiešny, - mávol rukou starý otec. - Vieš dobre, čo čaká Zema, keď už nebudeme na svete ani ja ani ty.

Nastalo ticho. Dedove temné slová ma samozrejme vystrašili a navyše sa mi veľmi chcelo cikať. Našťastie rozhovor nadobudol rýchlejší spád:

- Čo teda navrhujete? - opýtal sa pokorne viditeľne otrasený otec. - Povstanie proti Pribinovi? To by bolo riešenie, čo poviete? Som si istý, že v takom prípade by vladykovia išli za vami.

- To by bolo beznádejné, - odvetil dedo sucho. - Uisťujem ťa, že som sa nepoddal tomu nitravskému sviniarovi, ako si ho výstižne označil, len z číreho potešenia skloniť pred ním hlavu. Už vtedy, keď získal Pribina Pobedim, bolo neskoro sa proti nemu postaviť vojensky. A teraz už má aj Tekov a Bíňu.

- Čo teda urobíme? - zopakoval otec otázku. - Odvolám sprisahanie proti vám a nič sa nestane? Ako mi zaručíte, že nepošlete na druhý svet vy mňa?

- Myslím na tvojho syna, - odpovedal starý otec. - Ak by som ochorel, alebo sa mi stalo niečo iného, musíš ako-tak dochovať chlapca do plnoletosti ty. Ľuďom pravdepodobne chvíľu potrvá, kým si uvedomia hĺbku tvojej tuposti a dúfajme, že dovtedy Zemo bezpečne dospeje.

- Musíte ma neustále urážať? - zaprotestoval otec. - Prečo vám vlastne na Zemovi záleží viac ako na mne? Syn bastarda už pre vás nie je bastard?

- Mám Zema naozaj úprimne rád, hoci nie je môj, - potvrdil dedo. - Je to múdry chlapec, najskôr po dedovi z matkinej strany. Náš rod potrebuje schopného dediča.

- Mečom vie narábať po mne, - odsekol otec. - Asi aj to išlo môjmu sploditeľovi lepšie než vám.

Nevidel som starému otcovi do tváre, iba som počul, že ťažko zafunel.

- Máš pravdu, odložme urážky na neskôr, Velimír, - riekol napokon, keď sa ovládol. - Zajtra na župnej rade nanesiem veci tak, že si so sprisahaním nemal nič spoločného a dokonca si ma varoval zo synovskej lásky, keď si sa o ňom dozvedel skôr ako ja. Potom dáme uťať hlavy nielen všetkým žrecom aj iným hlupákom, ktorí sa s tebou spolčili, ale tiež Voškovi a niekoľkým ďalším vladykom, ktorí by mi mohli byť v budúcnosti nebezpeční. Dôkazy proti obvineným zhromaždíš alebo vyrobíš ty; je úplne jedno, či budú presvedčivé. Rovnako ty budeš prítomný mučeniu Voška aj ostatných nevinných a vytiahneš z nich priznanie.

Zaskočený otec pomaly prikývol, ale opýtal sa ešte:

- A čo Pribina?

- Mohol by zasiahnuť len hrubou silou, na čo sa pravdepodobne neodhodlá. Nezabúdaj, že zákonnosť bude na našej strane.

- A ako sa vyhnete tomu, že v budúcnosti nebude znova intrigovať?

- Nijako, - odvetil dedo. - Musíme byť neustále v strehu. Taký je život.

- Vladykovia rozširujú fámy…, - otec sa zháčil a zmĺkol.

- No čo? Dokonč to! Ako ma ohovárajú?

- Tvrdia, že zveličujete vaše údajné vynikajúce styky s arcibiskupom Ebbom. Keby ste s ním boli naozaj tak zadobre, Pribina by vás musel nechať na pokoji.

- Nechal by ma na pokoji len vtedy, keby som moje kontakty využíval v jeho prospech, - upresnil starý otec.

- Prečo to teda neurobíte?

- Možno to nakoniec budem musieť urobiť, pokiaľ v tlaku na Bojnú nepovolí.

Starý otec sa zamyslene prešiel po miestnosti.

- Moje priateľstvo s Ebbom bolo kedysi úplne nezištné, - pustil sa napokon do rozprávania. - Keď sme sa spoznali, bol len knihovníkom v cisárskej knižnici. Hoci bol veľmi bystrý, mal nízky pôvod a tak som vtedy nemohol vedieť, že sa napriek tomu neskôr stane remešským arcibiskupom. No a vidíš. Teraz je dokonca dôverníkom samotného kancelára ríše Bernarda, čo by vskutku mohlo byť pre Pribinu zaujímavé. Problém je v tom, že kamarátstvo mladíkov nie je to isté ako spojenectvo kmeťov. Ebbo možno bude odo mňa požadovať protihodnotu a ja neviem odhadnúť, čo by to mohlo byť.

- Zema ste dali pokrstiť preto, aby ste si ho naklonili? - opýtal sa otec.

- Možno, - pripustil dedo. - Sľúbil som mu to vlastne už pred desiatimi rokmi a až teraz som sa odhodlal dodržať slovo.

Môj pohľad mimovoľne zablúdil na oltár. Chrúst už z neho zliezol alebo odletel. Podarilo sa mu prežiť zložité časy bez úhony.

824   Na cestách so starým otcom

Byzantských lodí bolo päť. Tá najvýstavnejšia viezla veľvyslanca carihradského cisára Michala a na zobáku jej čnel pozlátený vyrezávaný lev, ktorý prilákal divákov zblízka i zďaleka. Niečo podobného obyvatelia Panónie už dávno nevideli. Proti všetkým zvyklostiam ambasádu nesprevádzali franské plavidlá, lež peší oddiel vojakov, ktorý pochodoval proti prúdu Dunaja po panónskom brehu. Po opačnej bulharskej strane veľtoku neviedla cesta, ale boli na nej rozostavené hliadky ozbrojencov, ktoré taktiež sledovali napredovanie posolstva.

Vo vyšehradskom prístave vítal byzantských hodnostárov furlánsky vojvoda Balderich. Veľvyslanec Anastázios nechal na seba čakať, kým sa vysúkal z útrob svojho prepychového korábu. Bol to mohutný čiernobradý chlap, ktorému príliš spupný výzor trochu uberal na dôstojnosti. Rýchlym pohľadom prebehol malú zátoku pod hradom a tvárou mu kmitol letmý úsmev, keď postrehol, že všetky franské vojenské lode boli prikryté veľkými plátenými plachtami. Nemohol nepochopiť dôvod tejto prehnanej diskrétnosti hostiteľov. Vskutku, jeho štyri sprievodné grécke triéry síce neboli pozlátené, ale aj tak bezpochyby prevyšovali výzbrojou i eleganciou franskú flotilu.

Vojvoda Balderich predniesol uvítací prejav v jazyku Frankov, zatiaľ čo veľvyslanec mu odpovedal po grécky. Tlmočil im veľmi mladý kňaz, ktorého navidomoči tešila spoločensky významná úloha, ktorou bol poverený. Mladík mal ryšavú šticu, pehy rozsypané po celej tvári a malé bystré oči mal vsadené hlboko pod nadočnicové oblúky. Slová sa mu rinuli z úst plynulo a melodicky, vhodne gestikuloval a nezriedka sa i srdečne usmial, avšak celkovo pôsobil dojmom priveľkej spokojnosti so sebou samým. Dedo ho pozoroval so sústredeným záujmom až do chvíle, kedy zočil dlhý štíhly čln, ktorý sa štveral hore Dunajom.

- Kto to je, starý otec? - opýtal som sa, upierajúc oči na loď.

- To sú Braničevci, - odvetil a dodal asi len pre seba: - Načo sem idú takú diaľku?

Keď sa plavidlo dostalo až na úroveň zátoky a obrátilo svoj nos k brehu, dedo ešte potichu zašomral:

- Vedie ich Ratimír.

Po prijatí veľvyslanectva v prístave nasledovala hore na hrade slávnostná hostina. Patrili sme k pozvaným hosťom a dostávalo sa nám preto od domorodcov úcty a pozornosti. Starý otec si to však príliš nevšímal a stúpal do kopca so zamysleným výrazom na tvári.

Po vstupe do hradnej siene sme uzreli tri prestreté tabule. Tá, ktorá stála oproti vstupným vrátam, prirodzene plnila úlohu vrchstola a už pri nej sedeli Balderich a Anastázios so svojimi suitami. K jednému bočnému stolu sa práve usádzala asi desiatka slovanských veľmožov a k zostávajúcemu tretiemu sa usídľovali domáci činovníci nižších šarží. Dedo zamieril samozrejmým krokom k hlavnej veľvyslaneckej tabuli, ale nebolo už pri nej pre nás miesta. Furlánsky vojvoda si to všimol a prehodil naším smerom niečo po fransky. Starý otec odpovedal zdvorilým, ale dôrazným tónom. Nerozumel som, o čom sa zhovárajú, ale chápal som, že ich nezhoda nie je len povrchná. Balderich sa vskutku zachmúril a vyštekol dve ďalšie vety. Všetci prítomní stíchli. Dedo váhal, ale nakoniec sa bez slova otočil a odtiahol ma za ruku k slovanskému stolu.

- Cítil si sa byť lepší ako my, Svätoslav? - ozval sa ako prvý lysý mužík, v ktorom som rozoznal Braničevca Ratimíra.

Pri zvuku mena starého otca som sa mimovoľne strhol, keďže dovtedy nikto v mojej prítomnosti neoslovil hradného pána z Bojnej takto familiárne. Ostatní hostia pri stole jednako nevyzerali pohoršene; zjavne si to Ratimír mohol dovoliť. Starý otec však neodpovedal. Rozvážne si odhryzol z pečienky, pomaly prežúval a mlčal.

- Myslel si si, že si môžeš prisadnúť k panstvu, lebo Pribina je za Dunajom a ste od Frankov akože nezávislí? - pokračoval plešivec s neskrývaným výsmechom. - Ako vidíš, mýlil si sa. Po práve ťa vykázali tam, kam patríš. Vy Nitravania nie ste o nič lepší ako my. Naše kniežatá taktiež vládnu na svojich územiach v podstate samé.

- Ibaže platia Frankom dane a raz do roka chodia vzdávať Balderichovi hold, - odsekol dedo. - To Pribina nemusí.

Táto odpoveď vzbudila všeobecnú nevôľu. Naši spolustolovníci boli všetci Slovania pochádzajúci z rôznych kniežatstiev či kmeňových zoskupení v Podunají a bez výnimky uznali zvrchovanosť franského cisára Ľudovíta. Oborili sa na deda rovnako ostro ako furlánsky vojvoda, avšak tentoraz v reči, ktorej som rozumel. Starý otec sa však nedal vyviesť z miery a zdvihol ruku na znak toho, že žiada o slovo. Chlapi sa vskutku utíšili a čakali.

- Ustúpil som Balderichovi a sadol som si sem, pretože dovidím ďalej ako on, - začal dedo zoširoka. - Nepotrebujem sa s ním teraz hádať. Viac ako o moju pýchu mi ide o záujem Nitravy. Na rozdiel od vás som neprišiel na Vyšehrad vyzvedať, načo idú Byzantínci do Nemecka, lebo to už viem. Unúval som sa sem kvôli inej záležitosti.

Zavládla všeobecná zvedavosť, ktorú nakoniec vyjadril vysoký svalnatý chlap so štetinami prečnievajúcimi z nozdier:

- Akej záležitosti?

- Nemôžem predbiehať, - odvetil starý otec.

Okolo stolu to zašumelo sklamaním, ale zdalo sa, že v zásade všetci dedovi veria a chápu jeho dôvody.

- Načo teda idú Byzantínci za cisárom Ľudovítom? - opýtal sa v mene ostatných tučný spotený fúzač, ktorý toho už stihol niečo vypiť.

- Vraj mu vezú list od cisára Michala s podrobnými vysvetleniami, prečo nesmie dobrý kresťan vzdávať úctu ikonám, - odvetil starý otec.

Niektorí z prítomných mávli pohoršene rukou, iní zavrteli hlavou či sa dokonca pobavene zasmiali. Jeden z tých posledných aj poznamenal:

- Neotravuj nás s rozprávkami, Svätoslav! Vyklop všetko, čo vieš. Je ti predsa jasné, že sme v zásade na jednej lodi.

- Anastázios má odovzdať cisárovi Ľudovítovi tiež originály spisov filozofa Dionýza Aeropaga, - odpovedal na výzvu dedo. - Sú veľmi dôležité pre kresťanskú vieru. Ten ryšavý kňaz, ktorý v prístave tlmočil, pochádza z Írska. Bol vyslaný do Carihradu, aby sa zdokonalil v gréčtine a spisy preložil do latinčiny. Dostal dôveru navzdory svojmu mladému veku. Vraj má zázračné nadanie na jazyky.

Spoločnosť bola v rozpakoch. Poslucháči síce pochopili, že sa od starého otca nič dôležitého nedozvedia, ale na druhej strane na nich urobila dojem jeho podrobná oboznámenosť o záležitostiach veľvyslanectva. Rozhovor zrazu prerušilo vírenie bubnov, ktoré uviedlo do hodovacej sály skupinu akrobatov. Čakal som niečo mimoriadne, ale predstavenie ma vcelku nudilo. Na veľkých trhoch v Bojnej vystrájali púťoví kaukliari podobné čísla. Starý otec si všimol, že sa príliš nezabávam a potichu mi vysvetľoval, kto je kto:

- Ten svalnatý chlap so štetinami v nose je chorvátsky veľmož Borislav. Povráva sa, že narába mečom najlepšie v celom Podunají.

- A ten tučný pripitý je kto? - zaujímalo ma.

- To je Vojanovič. Srb od rieky Sávy. Ľudia si myslia, že to bol on, čo zradil Ľudovíta Posavského, ale ja z toho podozrievam tu prítomného Ratimíra.

Starý otec pokynul bradou a môj pohľad spočinul na lysom mužíkovi. Ten asi šiestym zmyslom vycítil, že je o ňom reč a skúmavo na nás zazrel.

Po skončení vystúpenia akrobatov zavelil na návrat k vážnemu rozhovoru vysoký chlap s načervenalou tvárou, ktorý sa ozval vôbec po prvý raz:

- Grécke veľvyslanectvo asi vôbec nebude riešiť pomery tu v Podunajsku, - povedal. - Vraj Arabi ohrozujú byzantské dŕžavy na Sicílii a veľvyslanec Anastázios sa ponáhľa za cisárom Ľudovítom so žiadosťou o prímerie na severe Talianska, aby mohol cisár Michal odveliť tamojšie grécke jednotky na juh.

Dedo mlčal. Ani nepotvrdil ani nevyvrátil práve vypočutý dohad. Vzápätí sa ozval Ratimír na úplne nesúvisiaci námet:

- Povedz, Svätoslav, prečo ste zarezali pozostalých Avarov aj s ich ženami a deťmi? Boli ste predsa dohodnutí s Chorvátmi, že ich predáte do otroctva.

Pri stole zašumelo. Každému bolo jasné, že plešivec chce vyvolať roztržku.

- Čo nič nehovoríš? - nástojil Ratimír.

- To nie je tvoja vec, - odvetil napokon starý otec.

- Ale týka sa to mňa, - vložil sa do debaty Chorvát Borislav. - Mohol som na plánovanom predaji zarobiť, ale nakoniec som utrel hubu.

- Náš knieža Pribina to vášmu vysvetlil a nahradil škodu, - povedal zmierlivo starý otec.

- Ja som z tých peňazí nič nevidel, - namietol Borislav. - Kto nahradí škodu mne? Ty, Svätoslav? Je všeobecne známe, že si osobne viedol trestnú výpravu a príkaz zabíjať všetkých Avarov si vydal sám na vlastnú päsť. Dunaj bol červený od krvi hádam až po Belehrad, tak ste sa rozbesnili. Pribina len neskôr kryl tvoje rozhodnutie, keď si mu asi sľúbil, že náklady na odškodné ponesieš výhradne z výnosov tvojich poľností.

Dedo neodpovedal. Sústredene premýšľal, akoby sa snažil odhadnúť, kto má záujem otvárať staré záležitosti.

- Tak bude to? - naliehal Chorvát panovačným hlasom.

Toto znelo urážlivo. Borislav sa nechal uniesť ako hosť u furlánskeho vojvodu, čo hrozilo mať nepríjemné následky. Teraz už však nemohol cúvnuť, rovnako ako môj dedo. Ratimír sa potmehúdsky usmieval. Vedel, že súboj je nevyhnutný a so zdatným Chorvátom sa ľahko nevyhráva.

- Vieš, Borislav, ja si to s tebou pokojne rozdám, - poznamenal navonok nevzrušene môj dedo. - Veď nie nadarmo sa u nás v Bojnej vraví, že aj jednoruký Srb vydá za dvojrukého Chorváta.

Zavládlo hrobové ticho, iba opitý Srb Vojanovič sa srdečne rozrehotal. Nahnevaný Borislav sa naň osopil:

- Drž hubu, ty ožran! Zakolem ťa hneď po tom nitravskom smradovi!

Vojanovič však vo svojej ochmelenej smelosti nečakal, tasil okamžite a vrhol sa na Borislava. Pohotoví franskí ozbrojenci našťastie šípili, že spor sa pri našej tabuli vyostruje a okamžite od seba bitkárov oddelili. Rozzúrený Balderich pribehol k nášmu stolu a hulákal po fransky niečo, čomu som vôbec nerozumel. Museli to však byť tvrdé urážky na adresu Slovanov, lebo veľmoži pri našom stole iskrili očami a bezmocne zvierali rukoväte svojich mečov.

Koniec ukážky

ISBN:

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Autorské práva

O knihe

O autorovi

Predslov

823 Vypočutá hádka

824 Na cestách so starým otcom

Tiráž