Gone

Copyright © Leona Deakin, 2019

Translation © Jan Kozák, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-598-1

Věnuji svým sestrám, Elizabeth a Joanne.

Děkuji vám, že jste mě inspirovaly k psaní.

Všichni jsme červi. Já však věřím,

že jsem ten „červ“, co svítí – světluška.

Winston Churchill

Když večer zavře přírodě oči,

světluška zažehne svou jiskérku,

aby upoutala své oblíbené mušky

a pokoušela tuláky v temnotě.

James Montgomery

1

Čtrnáctileté Seraphine Walkerové spadaly blond vlasy v půvabných prstýncích na ramena. Oblečenou měla přiléhavou školní halenku a krátkou sukni. Hned na první pohled působila svůdným dojmem. Ale podobně jako světlušky, které svými uhrančivými pochodněmi lákají nic netušící kořist, nebyla ani Seraphine Walkerová taková, jaká se zdála.

Zazvonil školní zvonek a Seraphine upustila tužku. Dopadla s tichým klepnutím na zem a z ostré špičky se na leštěné parkety rozstříkly maličké kapičky krve. Školník ležel vedle tužky, držel se rukama za krk a okolo jeho zkrouceného těla se pomalu rozšiřoval karmínově rudý kruh. Téměř jistě umíral.

Vypadalo to krásně. Ale nebylo to neuctivé? Nejspíš ano. Stejně jako bylo neuctivé stát u něj a dívat se, jak s každým výdechem chrlí bublinky krve, která mu cákala po bradě.

Seraphine věděla, že by se měla odvrátit. Ale nemohla. Bylo to tak fascinující! Vtom ji přepadlo nutkání pokleknout a podívat se zblízka, jestli je rána v místě, kde tužka zasáhla kůži, krásně úhledná, nebo rozšklebená a potrhaná. Logika jí říkala, že by měla být úhledná a čistá. Bodla ho rychle a rázně, takže by to měla být čistá rána. Jen to chtěla vědět jistě. Sklonit se ještě o kousek blíž…

„Seraphine? Seraphine?“

Tělocvičnou běžela paní Brownová. Mohutné poprsí učitelky výtvarné výchovy poskakovalo nahoru a dolů, nahoru a dolů, zatímco manšestrová sukně jí šustila o boty. V jejím výrazu se zračila panika a strach. Seraphine to překvapilo. Čekala by spíš hněv. Podívala se na Claudii, která vzlykala, ruce ovinuté okolo nohou, hlava se jí třásla na kolenou. Paní Brownová se kolem ní prohnala bez povšimnutí. Claudia zvedla hlavu a zaštkala o něco hlasitěji. Oči měla rudé a na tvářích jí zůstávaly stopy po slzách. Její výraz byl však zvláštní. Vůbec žádná úleva.

Seraphine uměla dobře číst v lidech. Opravdu dobře. Ne vždy jim však rozuměla. Proč pláčou? Proč křičí? Proč utíkají?

A tak se dívala. Studovala je. Napodobovala. A balamutila.

2

Lana seděla u malého stolku na podestě s kávou v ruce a pořád ještě v pyžamu. Výhled na severní Londýn ignorovala a místo toho hleděla před sebe na obrazovku laptopu. Dokončila právě na Facebooku aktuálně módní kvíz – Jaký druh kávy jste? – a pak se opřela, objala šálek oběma rukama a čekala, až se načtou výsledky. Obrazovka až příliš jasně svítila a kurzor poblikával v rytmu s bolestí v jejích spáncích. Trpělivější člověk by si našel ovladač nastavení a upravil kontrast. Lana však vytrhla napájecí šňůru, čímž se laptop přepnul do úsporného režimu a obrazovka o tři odstíny ztmavla.

Objevil se výsledek: Jsi dvojité espresso – na většinu lidí moc horké a silné. To se Laně líbilo. Její dcera používala daleko méně lichotivé obraty, slova jako nezodpovědná, ujetá či špindíra. Za láhev vína v kuchyňském odpadkovém koši a vodku u postele by ji Jane odsoudila. V jejím věku byla Lana promiskuitní narkomanka, která měla na kontě nejméně tři zatčení za drobné kriminální delikty. Ve srovnání s tím, čím Lana protáhla svoji matku, nebyla kritická a nudná dcera nic extra. Trocha zklamání, to ano, ale rozhodně nic extra.

Lana sdílela výsledek kvízu s facebookovými přáteli a příznivci na Twitteru. Marj reagovala komentářem, že dobrým lidem se dějí dobré věci. Dalším sedmnácti se to líbilo. Lana naťukala pohotovou odpověď – To řekněte těm 39 lidem zabitým při přestřelce v istanbulském nočním klubu – a zmáčkla Enter. Někteří lidé jsou fakt tupí, optimističtí idioti.

Ozvalo se klepání na dveře. Lana zlehka seběhla po schodech bosýma nohama. Co je to za člověka, že ignoruje dokonale fungující zvonek u dveří a buší masitou pěstí na dřevo? Instantní káva servírovaná se spoustou mléka a dvěma cukry, konstatovala, když otevřela dveře. Nikdo tam nebyl. Lana se dívala, jestli na prahu nezůstala ležet doručenka nebo balík, ale nic.

„Děcka pitomý,“ zamumlala polohlasně a šla znovu zapnout rychlovarnou konvici.

V kuchyni nabrala lžičkou kávu do plunžrového kávovaru, zalila ho vodou a vypláchla si v dřezu hrnek. V zahradě se velký kos snažil vytáhnout ze země kroutící se snídani. Chvíli to vypadalo, jako by červ snad měl navrch, jenže pták potom několikrát přešlápl v jakémsi ptačím tanci a pong, červ vyletěl ven. Lana se otočila k lednici, že si podá mléko – a vtom to spatřila.

Na konci chodby u vstupních dveří ležela na koberci malá bílá obálka. Když šla prve otevřít, odsunula ji dveřmi stranou ke zdi. Lana přišla ke vchodu, zvedla ji a chvíli obracela v ruce. Obálka se za pohybu třpytila. Na přední straně bylo vytištěné její jméno, přesněji vytlačené ve stříbrné fólii.

Vtom jí začal zvonit telefon. Zalovila v kapse a podívala se na monitor.

„Čau, zlato,“ řekla a hned si uvědomila, že její hlas zní chraptivě jako v kocovině.

„Chtěla jsem ti popřát vše nejlepší k narozeninám,“ promluvila Jane.

„No tak do toho,“ odvětila Lana.

Na druhé straně chvíli panovalo ticho. „Vše nejlepší k narozeninám, mami. Co máš dneska v plánu?“ Byla to šifra, která znamenala: Ne abys strávila celý den v hospodě.

Lara dceřinu otázku ignorovala. „Ta kartička je od tebe?“

Další odmlkla.

„To blahopřání, který právě přišlo,“ pokračovala Lana. „Je od tebe?“

„Jaký blahopřání?“

„Ale nic. Přijdeš domů jako obvykle? Nezajdeme na čaj?“

Jane zakryla mikrofon a něco někomu řekla. Potom: „Už musím, mami. Uvidíme se později. Pěkný den.“

Šizený latté z jedné dávky – přesně tohle by byla Jane. Ne moc kofeinu, ne moc tuku; racionální, nudná káva. Lana se podívala na obálku, otevřela ji a vytáhla bílou kartičku. Na přední straně stálo: Vše nejlepší k 1. narozeninám.

To má být vtip? Nechápala.

Potom přání otevřela. Uvnitř si přečetla:

DÁREK PRO TEBE JE TAHLE HRA.

MÁŠ ODVAHU HRÁT?

Lana se usmála. „O jaký hře se tady bavíme?“ V ohybu lesklého bílého přání našla dlouhý proužek hedvábného papíru s URL adresou a přístupovým kódem. Lana se natáhla po mobilu, otevřela webovou stránku a postupovala podle pokynů. Čistě bílá webovka se chvíli načítala, pak vyskočilo totéž stříbrné písmo:

Ahoj Lano,

sleduji tě.

Jsi zvláštní.

To už ale jistě sama víš, viď?

Otázka zní…

Lana narolovala níž.

Jsi připravená to dokázat?

Dole bylo velké červené tlačítko se slovem PLAY. Pak se objevila další věta. Běžela přes obrazovku zleva doprava, pořád a pořád dokola.

Vyzývám tě.

Tak jako každý hráč před ní a tak jako každý, kdo hře propadne po ní – Lana stiskla tlačítko. Necítila žádný strach. Nezarazila se, aby zvážila následky, ani nepřemýšlela o záhadném přáníčku. Chtěla prostě vědět, co bude dál.

3

Seraphine seděla na policejní stanici v malé místnosti bez oken a přemýšlela, zda zní její odpovědi přesvědčivě, jestli jsou zkrátka normální. Netušila totiž, jak by o takové věci mluvil normální člověk. Spoléhala na krimi filmy, knížky a vlastní představivost.

„Takže nám to řekni ještě jednou, Seraphine. Jak ses ocitla dnes ráno v tělocvičně?“ Policejní konstábl Caroline Watkinsová jí tu otázku položila už dvakrát. Hovořila vysoko posazeným, dívčím hlasem. Měla tmavé vlasy, stažené na zátylku do úhledného drdolu. Obličej jí pokrývala tlustá, ale bezvadně nanesená vrstva make-upu, a kdykoli dotaz zopakovala, zacukalo jí v levém oku.

Seraphine pokrčila rameny. „Prostě jsme se nudily,“ řekla už potřetí.

„A říkala jsi, že školník Darren Shaw tebe a Claudii Freemanovou sledoval?“

Seraphine přikývla.

Watkinsová naklonila hlavu k nahrávacímu zařízení.

„Ano,“ odpověděla Seraphine.

„A ta tužka?“

„Měla jsem ji v kapse.“

Watkinsová se podívala přímo na Seraphine. „Ach ano,“ vzdychla. „Z hodiny výtvarné výchovy.“ Přes její rty se mihl nepatrný úsměv.

„Ne,“ zdůraznila Seraphine. „TD. Technologický design.“

„Jistě. Spletla jsem se.“ Policejní konstábl Watkinsová předstírala, že si dělá opravy v poznámkách. „Takže pan Shaw se přiblížil ke Claudii v tělocvičně. Ty jsi říkala, že měla problémy. Co tím myslíš?“ Watkinsové zacukalo oko.

Seraphine zopakovala odpověď přesně stejnými slovy jako prve. „Držel ji zezadu za krk a ruku měl dole na její halence.“

„A víš jistě, že to nebylo konsenzuální?“

Seraphine se na chvíli odmlčela a přemýšlela, co jim ta malá čubka Claudia asi řekla. Měly mezi sebou přátelský vztah, ovšem Seraphine věděla, že Claudia nese její oblíbenost nelibě. Jak daleko by Claudia zašla, aby jí ublížila?

„Víš jistě, že Claudii nutil proti její vůli?“ zeptala se Watkinsová.

„Je jí patnáct,“ odvětila Seraphine dotčeně. Ta ženská si zřejmě myslí, že nerozumí významu slova „konsenzuální“.

Watkinsové zčervenaly tváře.

Seraphinina matka tam seděla a celou dobu mlčela, jak jí nakázali – poslušná nána. Teď se ovšem ozvala. „Na co narážíte?“ zeptala se a narovnala zkřížené ruce. „Jsme slušná rodina. Má dcera by nikdy nikomu neublížila. Ten muž ji vyděsil a ona se prostě bránila.“

„Je to pravda, Seraphine? Byla jsi vyděšená?“ otázala se Watkinsová.

„Ano.“

„Pustil Claudii a zaútočil na tebe?“

„Ano.“

„A ty ses ohnala tužkou a doufalas, jak jsi sama řekla, že ho škrábneš?“

„Ano.“ Seraphine své odpovědi nerozváděla.

Watkinsová zadržela její pohled.

Ona mi nevěří, pomyslela si Seraphine. Sklopila pohled a svěsila ramena, sesula se na židli níž a začala si rýpat do kůže okolo nehtů. Je mi čtrnáct a jsem vyděšená. Nechtěla jsem nikomu ublížit. Jen jsem se snažila pomoct kamarádce a teď mě za to vyslýchají.

Chvíli se obávala, že se jí to nepovedlo zahrát. Možná je to špatným držením těla nebo se netváří úplně tak, jak by měla. Policejní důstojníci jsou dobře vycvičení k tomu, aby odhalili podvodníka.

Potom si však Watkinsová pokládala papíry. „Fajn, to pro teď stačí. Dáme si pauzu a tady policejní konstábl Felix ti ukáže, kde je kantýna.“ Watkinsová se podívala na Seraphininu matku. „Na šok vždycky pomůže, když člověk něco sní.“ Po chvíli s vřelým úsměvem stočila pohled zpátky k Seraphine. „A pak si zas zas promluvíme.“

Seraphine přikývla. Jsem zranitelná teenagerka v šoku. Jsem zranitelná teenagerka v šoku. Zjistila, že pomáhá, když si ta slova v duchu opakuje.

Watkinsová vstala a otočila se. Seraphine se uvolnila. Tohle bude hračka.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

1

2

3