Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Rachael Anderson: Snoubenec mé sestry

Vydání první

Copyright © 2018 Rachael Anderson

Published by arrangement with Bookcase Literay Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2310. publikaci

Přeloženo z anglického originálu My Sister’s Intended vydaného

nakladatelstvím HEA Publishing v roce 2018

Český překlad © 2019 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Cover image credit: Ilina Simeonova/Trevillion images

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1229-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1230-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Rachael Anderson

Snoubenec mé sestry

JEFFOVI,

MÉMU DŮVĚRNÍKOVI,

MÉMU PŘÍTELI,

MÉMU HRDINOVI

1. kapitola

Přes pokoj se nesl pronikavý hlas: „Prudence Edith Giffordová!“

Prudence rychle zavřela knížku, kterou četla, a strčila ji pod polštář položený na klíně. Za všechna ta léta se naučila uhodnout matčinu náladu už jenom z šustění jejích sukní. Pomalé a lehké šelestění znamenalo, že se není čeho bát, ale prudký šustot, který se ozýval právě nyní – byla jiná písnička.

Hrome!

Matka se před ní zjevila v oranžových taftových šatech se žlutou krajkou kolem bledého krku. Ve spojení s rudou tváří a světlými vlasy se značně podobala velké jiřině rostoucí před okny pracovny. Prudencin otec odjel na týden z domu, a tak si myslela, že tento pokoj je nejbezpečnějším místem, kde by mohla číst, aniž by byla objevena.

Mýlila se.

„Dobré ráno, matko.“ Prudence se pokusila o veselý úsměv.

Místo odpovědi vytvořilo matčino obočí nespokojené V. Beze slova strhla polštář z dceřina klína a odhalila knihu. Prudence ji získala teprve včera. Zdálo se, že titul Lesní romance na ni už z obalu přímo žaluje, jako by říkal: Ano, takový škvár otravuje mysl tvé dcery.

Prudence se na knihu mračila, dokud ji matka nevytrhla z jejího klína.

„Měla jsi cvičit na klavír, a ne si ničit hlavu takovým… takovým brakem.“

Prudence rychle namítla: „To není brak.“ Pak dostala rozum a sklapla pusu. Přísný výraz její matky dokázal přímo zledovatět, pokud dcera takovou knihu bránila. Nebylo to poprvé, co mezi nimi probíhala konverzace v podobném duchu – a nejspíš ani naposled. Bylo smutnou náhodou, že se narodila jako dcera s velkou představivostí matce s charakterem neústupné puntičkářky.

„Nemáš mi co říct?“ zasyčela znovu matka. Potřásla knihou, jako by to byl důkaz, jímž mohla obvinit dceru z nějakého hanebného činu.

Prudence pohlédla smutně na knížku, neboť věděla, že je to naposled, co tento výtisk vidí. Matka už dávno pochopila, že nemůže vracet tyto knihy zpátky do knihovny, protože jinak si nějakým způsobem opět najdou cestu do rukou její dcery. Místo toho je házela do ohně a vyžadovala, aby za ně Prudence zaplatila penězi ze svého zmenšujícího se kapesného. Nyní bude znovu žádat majitelku zdejší malé půjčovny knih, aby slečně Prudence Giffordové nepůjčovala žádné romány.

Matka však netušila, že tentokrát jí tu knihu nepůjčila paní Clamptonová. Měla ji od své nejdražší přítelkyně Abigail Nashové, která jí knížku přinesla. Matka bohužel nejspíš objeví Abigailin podíl na tomto komplotu a s ním i přísun knih z tohoto zdroje skončí. Byla v tom velice důsledná.

Prudence vydechla jednou stranou úst a zamračila se. Po dnešku bude muset najít jiného spiklence. Avšak koho? Sestra Sophia už se pokusila vypůjčit pro ni knihy, byla však odhalena a donucena slíbit, že už to nikdy neudělá. Možná že by mohla požádat jedno z Callowayových dvojčat? Dovolila by si chtít od nich něco takového?

Proboha, od chvíle, kdy matka zcela převzala kontrolu nad Prudenciným životem, bylo všechno mnohem komplikovanější. Jak jí chyběla její vychovatelka! Ta byla nejen výbornou učitelkou, ale když byla Prudence malé děvče a po západu slunce ohrožovaly klid její mysli temné stíny, různé skřípání a živá představivost, sedala paní Simpsonová vedle ní a vymýšlela jeden příběh za druhým – povídky se šťastným koncem, dobrodružné i romantické – prostě příběhy, které pomáhaly Prudence zapomenout na obavy a ukolébaly ji do spánku.

Když vyrostla, její strach se zmírnil, avšak touha po dobrých příbězích nikoliv. Když už služeb slečny Simpsonové nebylo třeba a vychovatelka je opustila, přišla Prudence jak o drahou přítelkyni, tak o výbornou vypravěčku. Aby si v tomto smutku ulevila, začala si půjčovat knihy v knihovně a tvořit vlastní příběhy. Zakrátko se jí to stalo posedlostí.

„Prosím, neházej ji do ohně, mami,“ prosila. „Je to jediný výtisk paní Clamptonové a byla by moc smutná, kdyby o něj přišla.“

„Byla by moc smutná?“

Prudence si příliš pozdě uvědomila, že měla alespoň předstírat, že má větší starost o matčiny city než o paní Clamptonovou. Obrnila se před výčitkami, které určitě přijdou.

„Máš vůbec představu, jak smutná jsem já, když jsem zjistila, že jsi znovu nesplnila mé přání?“ Tento dotaz Prudence moudře nechala bez odpovědi. „Na to neumím odpovědět. Vážně, děvče, nevím, co mám s tebou dělat. Umíš krásně vyšívat. A vždycky jsem věděla, že zpíváš jako anděl, hraješ pěkně na klavír a mluvíš téměř bezchybně francouzsky. Až se Sophia provdá a ty budeš představena ve společnosti, nejspíš zastíníš všechny ostatní debutantky. Avšak ty si neustále musíš plnit mysl takovými nesmysly. Už přece nejsi dítě, Prudence. Máš nejvyšší čas, abys začala jednat jako dobře vychovaná mladá dáma.“

Matka rozčileně zatřásla Lesní romancí, než ji hodila do ohně.

Prudence smutně sledovala, jak suché stránky knihy olízl plamen a jak se pomalu mění v černý, nečitelný prach. Otřásla se a pomyslela na všechny papíry, které skrývala pod uvolněným prknem v podlaze, a co by se s nimi stalo, kdyby je matka objevila.

Prudence měla důvod, proč se zajímala o čtení toho, co matka nazývala škvárem. Dcera ctihodných manželů Giffordových víc než cokoli jiného na světě toužila psát podobné slátaniny.

Pro Prudence to totiž žádné slátaniny nebyly.

Už jako malému děvčeti jí v mysli defilovala scéna za scénou, příběh za příběhem, jako jednotlivé výstupy v divadle. Vymyšlené postavy se stávaly lidmi s určitými vlastnostmi, zájmy, motivacemi a krizemi. Prudence si nemohla pomoct, často se utíkala do světa, jenž byl dobrodružnější než ten její a kde se mohlo stát cokoli. Přežila celé hodiny vyšívání a cvičení na klavír díky tomu, že se v mysli přenesla na jiné místo. V okamžiku dokázala zanechat za sebou nudné povinnosti a stávala se nevinnou pannou, zavřenou ve sklepení a nucenou šít pro jakéhosi zlosyna.

I nyní vklouzla do svého světa a představovala si sama sebe jako týranou dceru, která se má zformovat podle přání přísné matky. Kéž by nyní vrazil do dveří hezký zachránce a unesl ji pryč.

Bohužel tu žádný zachránce nebyl, alespoň ne dnes. To už jsou obvyklá zklamání skutečnosti. Možná právě proto Prudence tak milovala své smyšlené světy. Mohla v nich tvořit věci podle svých přání. Pokud chtěla, aby se hrdinka postavila své matce, tak to udělala. Pokud chtěla, aby právě v tomto okamžiku vešel do pokoje hezký muž, tak se také stalo. A pokud chtěla, aby byla nějaká kniha zachráněna před spálením, padla by vedle krbu místo do ohně.

Matka vzdychla. Sedla si vedle ní na omšelou brokátovou pohovku a položila svou dlaň na dceřinu v řídkém projevu citu. „Ty příběhy, které čteš, nejsou skutečné, drahoušku, a já se obávám, aby nezapustily kořeny ve tvé hlavě. Čím víc čteš, tím víc to vypadá, že se správně neorientuješ ve skutečném životě. Zdá se, jako bys čekala na nějakého úchvatného muže, který vtančí do města, zamiluje se do tebe a vezme tě s sebou za nějakým velkým dobrodružstvím.“

Prudence sklopila zrak ke svým rukám a uvažovala, kolikrát si přála právě něco takového – kolikrát si říkala, že se jí to jednoho dne jistě stane.

Podle toho, jak mluvila matka, se takového dne nikdy nedočká.

Matka pokračovala. „Doufala jsem, že když jsme s otcem souhlasili, že budeš tento rok uvedena do společnosti spolu se Sophií, přestaneš se té četbě věnovat, ale stal se úplný opak. Právě zjišťuju, že čteš mnohem častěji a že žiješ ve stavu stálého vzrušení. A zdá se mi, že tě většina lidí vůbec nezajímá.“

Prudence si skousla spodní ret, neboť věděla, že matka má pravdu – nebo alespoň částečně pravdu. „Není pravda, že se nezajímám o lidi,“ bránila se. „Zbožňuju Sophii a Abbby a myslím si, že Callowayova dvojčata jsou opravdu zábavná.“

„Sophia je tvá sestra a Abby nejlepší přítelkyně. A jediný důvod, proč shledáváš dvojčata tak zábavnými, je ten, že se chovají jako děti.“

Prudence musela připustit, že i v tom má matka pravdu, ale proč by na tom mělo záležet. „Nechápu, proč si s tím děláš tolik starostí, máti. Když jste mi dovolili objevit se ve společnosti, dali jste mi jasně najevo, že bych se měla držet v pozadí a neshánět si ještě manžela. Sophia se potřebuje vdát jako první, jak obě víme, tak proč tě trápí, že já shledávám většinu lidí – hlavně mužů – poněkud otravnou. Neměla bys to brát jako dobré znamení?“

„Teď možná,“ souhlasila matka. „Jenom se obávám, že se k tomu budeš stavět stejně, až dojde na tebe. Nemůžeš očekávat, že se provdáš za muže podobného hrdinům z těch tvých hloupých knížek. Ano, i já jsem jednu nebo dvě četla a připadají mi ohromně směšné.“

Prudence se zamračila, neboť nesdílela matčin názor. Co bylo špatného na tom, že si chce vzít muže, který bude hezký, inteligentní, vtipný, laskavý a okouzlující? Podle matky by se zdálo, že taková kombinace u mužů vůbec neexistuje. Ale to přece nemůže být pravda.

Určitě.

„Až přijedeme do Londýna,“ odtušila Prudence, „vím určitě, že se mezi horními vrstvami společnosti najde alespoň několik mužů, kteří mě nezklamou.“

„A kdybys takového muže potkala?“ naléhala na ni matka. „Myslíš si, že by si chtěl vzít ženu, která je často zcela mimo a přikládá větší důležitost čtení hloupých knih než povinnostem manželky, matky a paní domu?“

Prudence polkla a nepříjemně se zavrtěla. Matka jí to zatím nikdy neřekla tak jasně. Až dosud se jenom rozčilovala, přikazovala a házela knihy do ohně. Ale když se teď nad Prudence vznášela matčina varovná slova, musela uvažovat, jestli přece jen nemají nějakou váhu. Že by byla skutečně tak roztěkaná? A dělala si nerealistické představy ohledně toho, jak by mohl vypadat její budoucí život? Že by ji skutečnost unavovala natolik, že dávala přednost tomu, žít ve svém snovém světě?

Možná že svým způsobem ano, uvědomila si zděšeně.

Ale jak by se mohla vzdát svých snů a ambicí, že se jednou stane autorkou tištěných románů? Byla to tak velká součást její osobnosti… ne, to nemůže. Ani by neměla. Ann Radcliffová to také nevzdala. Ani Fanny Burneyová, Charlotte Lennoxová, Samuel Richardson, Walter Scott, Henry Fielding nebo Maria Edgeworthová.

Prudence svraštila obočí, když si uvědomila, že slečna Edgeworthová se nikdy neprovdala. Proč ne? Dala přednost životu plnému knih, kdy jí nikdo nepřikazuje, co má dělat? Nebo že by nebyla schopná usadit se v životě mimo své vlastní představy. Co když se chtěla stát manželkou a matkou, ale nikdy nenašla muže, který by jí byl hoden – jako z toho obviňuje Prudencina matka ji? Je Prudence souzeno vydat se podobnou cestou?

Ne. Nikdy nedovolí, aby se něco takového přihodilo i jí. Ačkoli sní o tom, že se stane spisovatelkou, chce se také stát manželkou a matkou a přispět něčím ke společenskému životu. Chtěla to všechno a věřila, že by to všechno mohla mít.

Ale možná má matka pravdu v jedné věci. Snad je příliš roztěkaná a potřebuje trochu snížit svá očekávání. Prostě by se měla pokusit zapracovat na sobě v těchto oblastech.

„Chápu tvůj postoj, máti,“ řekla nakonec. „Ale nemůžeš po mně žádat, abych se úplně vzdala čtení. To bych nikdy neudělala. Nemohla bys místo toho přistoupit na kompromis?“

Matce se znovu zkrabatilo obočí do tvaru V a našpulila přemýšlivě rty. Nejspíš si myslela, že mezi matkou a dcerou by se nemělo takhle smlouvat, ale neodmítla tu žádost okamžitě, což dávalo Prudence trochu naděje.

„Když mi dovolíš půjčit si každý měsíc jednu knihu, slibuju, že omezím čtení pouze na ni. A budu se také snažit být víc… uvědomělá. To je dobrý kompromis, ne?“

Matka pomalu přikývla, jako by o tom návrhu uvažovala. Prudence úzkostně čekala a přemítala, jestli se vůbec někdy dočká dne, kdy budou moci říct, že rozumějí jedna druhé. Vždycky se tolik lišily, jak vlastnostmi, tak vzhledem. Zatímco matka byla vysoká, statná, světlovlasá a přehnaně korektní, Prudence byla malá, štíhlá, tmavovlasá a rozhodně nekorektní. Vždycky si myslela, že ona se měla jmenovat Sophia, což znamenalo moudrost, a sestra Prudence, tedy obezřetnost. To by se k nim hodilo mnohem víc.

Kdyby se matka alespoň pokusila porozumět své mladší dceři.

Po dlouhé době matka konečně krátce přikývla. „Tak dobře. Ale já tě vždycky doprovodím do knihovny a pomůžu ti s výběrem knih.“

Prudence se zamračila, protože tato podmínka se jí vůbec nelíbila. Tomu se nedalo říkat kompromis. Už otvírala ústa, aby to řekla nahlas, ale matka sepjala ruce, jako by došly k uspokojivé dohodě.

„Tak teď, když jsme se domluvily, bych byla ráda, kdyby sis vzala rukavice a boty a doprovodila Sophii ke švadleně. Jak víš, přijali jsme pozvání k Hilliardovým na páteční ples a já jsem se rozhodla, že si tentokrát trochu vyhodíme z kopýtka.“

„Nové šaty pro malou venkovskou tancovačku?“ podivila se Prudence, jež to považovala za velice zvláštní. Matka byla od přírody schránčlivá a nikdy by netolerovala nákup nových šatů na takovou nedůležitou společenskou událost.

„Právě dnes ráno jsem se dozvěděla, že se do Radbourne Abbey vrátil lord Knave a velice pravděpodobně se té taneční zábavy také zúčastní. Proto bych byla ráda, kdyby se tam Sophia ukázala v co nejlepším světle. Ty máš vytříbený vkus, má drahá, a já bych velice ocenila, kdybys jí pomohla s výběrem nových šatů. Samozřejmě že to nemůže být nic extravagantního – žádné přehnané krajky či vyšívání –, prostě něco, co ji odliší od ostatních. Když už má být teď konečně uvedena do společnosti, lord Knave si určitě bude přát lépe se s ní seznámit.“

Ach, takže nové šaty dostane pouze Sophia, pomyslela si nevesele Prudence. Měla si to uvědomit hned. Ne že by na tom záleželo. Po trýznivých měsících, které její sestra prožila v loňském roce, si zasloužila nejen nové šaty, ale i cokoli jiného z hezkých věcí, které může život nabídnout. Prudence by jí nikdy nic nezáviděla. Je živá a zdravá, to jediné se počítá.

Ale Prudence opravdu záleželo na ztrátě jejích knih a uvažovala, jestli musí dodržet ten takzvaný „kompromis“, který si s matkou domluvila. Bylo to spíš nařízení než dohoda, takže by se po ní nemělo chtít, aby ji dodržovala. Rozhodně nic takového neslíbila.

Ale pokud by matka někdy přistihla Prudence, jak čte nedovolenou knihu, byla by obviněna z toho, že nedodržela slovo. To se jí nelíbilo. Po celé roky Prudence často překračovala matčina přání, ale nikdy neporušila nic, co aspoň vzdáleně připomínalo slib, a nechtěla něco takového udělat ani nyní.

Zatraceně.

Jak by mohla pokračovat se psaním bez jediného zdroje užitečných informací – bez knih? Prudence by nikdy nepsala o tom, co neznala, a v této chvíli pocházela většina znalostí o lásce a romantickém vztahu ze slov a zkušeností jiných. Potřebovala pokračovat ve čtení, ale kdyby se podrobila matčiným přáním, nic takového by dělat nemohla.

Ach, to je zmatek.

„Opravdu doufám, že na té taneční zábavě uhneš Sophii z cesty a budeš se snažit přizpůsobit víc, než to obvykle děláš,“ podotkla matka s ustaraným výrazem. „Bude to pro ni důležitý večer a… ty se dočkáš další rok, má drahá, jakmile se Sophia provdá za lorda Knavea.“

Prudence hleděla v rozpacích na matku? Uhnout Sophii z cesty? Přizpůsobit se víc než obvykle? Co tím, proboha, míní? Málem to vypadalo, jako by si matka přála, aby její mladší dcera byla neviditelná.

„Jestli nechceš, abych na ten tanec šla, máti, velice ráda zůstanu doma.“ A s nadějí v hlase dodala: „Zvlášť pokud mi dovolíš půjčit si z knihovny knihu podle vlastního výběru.“

Matka zaťala čelist a dala tak najevo nespokojenost s tímto návrhem. „Už jsme jednou pozvánku přijali, takže půjdeme všichni bez ohledu na to, jestli chceme, nebo ne. A právě jsme se domluvily, že knihy, které si budeš půjčovat, budu vybírat já.“

„Vlastně jsme se ne-…“

„Teď už jdi,“ pravila odmítavě matka. „Je třeba objednat ty šaty ještě dnes, aby byly včas ušité.“

Když Prudence opouštěla pokoj, zuřila. Matka se jí vůbec nepokusila porozumět. Myslela si, že ví, co je pro její dceru nejlepší, ale nevěděla to. Jak by mohla, když byla každá úplně jiná?

Prudence si představila sama sebe jako loutku. Pokud matka chtěla, aby tancovala, tak tancovala. Pokud přikázala, aby hrála na klavír, tak hrála. Pokud si přála, aby zpívala, tak zpívala. A pokud matka chtěla, aby dcera přestala číst knihy, očekávalo se, že tak učiní. Jelikož loutky to tak dělají. Podrobují se tomu, kdo tahá za provázky.

Ale Prudence by měla jednoho dne najít způsob, jak se osvobodit z těchto omezení. Než však ten den nadejde, nenechá sebou zcela manipulovat. Snad by mohla přemluvit paní Clamptonovou, aby vyměnila na několika knížkách obálky. Ale nejspíš ne. Nebo třeba má paní Hilliardová někde v knihovně zastrčených pár románů? Ano, to by mohlo fungovat. A v podstatě docela dobře.

Prudence by dělala jen to, co jí matka přikázala. Pomohla by sestře vybrat si nové šaty a dohlédnout na to, aby Sophia byla nejzářivější ženou na oné taneční zábavě. A až se na ni budou upírat všechny zraky, nikdo si nevšimne toho, že se mladší Giffordova dcera odplížila do knihovny.

Koneckonců jak lépe by se mohla přizpůsobit.

2. kapitola

Bylo teplé, příjemné odpoledne, obloha bez mráčku a lehký vánek roznášel ve vzduchu příjemné vůně. V jižním Oxfordshiru nebylo moc odpolední takových jako toto, dokonce ani v létě, takže Prudence se naučila užít si je, kdykoli se nějaké takové objevilo.

Prosily se sestrou matku, aby směly jít do města pěšky, až jim to nakonec povolila, pokud si s sebou vezmou komornou. Ruth se tedy vydala s nimi, ale nechávala děvčatům trochu soukromí – i když ho nijak moc nepotřebovaly. Od té doby, kdy Sophia loni onemocněla, stáhla se do sebe a zdálo se, že nemá co říct. Prudence to nevadilo, protože jí to umožňovalo vymýšlet příběhy, ale teď se podívala na sestru a uvědomila si, jak se vzdálily jedna druhé a jak jí chybí přátelství, které spolu předtím sdílely.

Sophia už vůbec nevypadala nemocně. Možná bylo načase přestat se k ní tak chovat.

Jak kráčely po silnici, objevil se vedle cesty obdivuhodný dům postavený z pískovce a Prudence nikoli poprvé uvažovala o oné stavbě. Bývalé opatství Radbourne Abbey bylo směsí palladiánského a barokního stylu. Obklopené zelenými kopci vypadalo jako královna mezi prostým lidem. Pozornost přitahovaly sloupy zdobící přední vchod a dlouhá řada oken vyvolávala vždy v Prudence touhu juknout se dovnitř. Zatím jí to nebylo umožněno. Představovala si však mramorové podlahy, vyleštěné dřevo a rozlehlé místnosti.

Toto sídlo jí sloužilo jako inspirace pro dům jejího hrdiny v příběhu, který začala psát na začátku léta – Potíže hraběte Montaguea. Scéna, na níž nyní pracovala, zahrnovala bouřlivou diskusi hrdiny s jeho rodiči. On chtěl polovinu domu zavřít a jeho rodiče o tom nechtěli ani slyšet. Trvali na tom, aby…

Ne, teď o tom nebude uvažovat. Rozhodla se, že tu scénu nechá po zbytek odpoledne odpočívat, a rozhodně se tím chtěla řídit. Prudence se podívala na sestru a poté ještě jednou na Radbourne Abbey a rozvažovala o jeho obyvatelích. Neznala lorda a lady Braddenovy dobře, ale až přijde čas, aby oficiálně oznámili zasnoubení jejich syna vikomta Knavea se slečnou Sophií Giffordovou, bezpochyby se to změní.

„Jak dobře se znáš s lordem Knavem?“ zeptala se Prudence.

Zdálo se, že Sophii překvapilo, když sestra prolomila ticho, jež je dosud provázelo. Rychle to však přemohla a sledovala Prudencin pohled, jenž se stočil na onen dům. „Myslím, že stejně jako ty.“

„Já ho neznám vůbec,“ namítla Prudence. „Viděla jsem ho párkrát z dálky a zamávala jsem na něj, ale kdykoli rodiče pozvali manžele Braddenovy, aby povečeřeli v Talfordu, vždycky jsem byla poslána do učebny. Takže jsem se s ním dosud neseznámila.“

„Ne, myslím, že jsi zatím opravdu neměla tu možnost.“ Sophia vypadala pod širokou krempou plátěného čepce ztrápeně. „Není správné ani spravedlivé, že kvůli mé nemoci se pozdržel tvůj debut ve společnosti. Je mi to líto.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1. kapitola

2. kapitola