(ukážka)

text © Ernest Šťastný, 2013

ISBN 978-80-87517-90-1 (ePUB) / ISBN 978-80-87517-89-5 (MOBI)

Prolog

Pojďte a poslyšte příběh o statečnosti a hrdinství prostého muže a vězte, že v těžkých dobách vždy povstanou udatní bojovníci, kteří spěchají na pomoc českému národu, jenž je zmítán nepřízní osudu. V lesklé zbroji vyrážejí neohroženě na zteč a bez bázně a hany kosí nepřátelská vojska. Neznají strach, hlad ani vyčerpání, za svou vlast bojují do roztrhání těla a neustanou, dokud není česká koruna navrácena do rukou českého národa. Po vzoru našich praotců a předků, již přišli do končin naší vlasti a usadili se po Labi i po Vltavě, vyráží pan Ladislav Pitěra srdnatě a nelítostně do boje s krvelačnou šelmou, jež má být podle proroctví svržena do propasti na tisíc let. Pan Pitěra je osamělý válečník, blanický rytíř, ochraňující slabé a nevinné. Jeho zbraněmi jsou lest, vtip a šarm. Jeho misí je nezúčastnit se, a přesto zvítězit. Nechť se obdivuhodné životní příběhy pana Pitěry stanou pokladnicí moudrosti, ze které budou moci budoucí generace čerpat nehynoucí inspiraci a ponaučení v dobách, kdy světlo světa možná opět pohasne a lidský druh, jako už tolikrát, upadne do spárů temnoty.

***

Pod nadýchanými bílými mráčky, mezi zelenými kopečky, ozdobeno půvabnou říčkou Brblavkou, leží úplně obyčejné české město. Má nově zrekonstruované náměstí, rozlehlý park s dětským hřištěm a lavičkami, na kterých se potajmu scházejí -náctiletí milenci, aby si dokazovali svou nehynoucí lásku. Na jaře je město rozkvetlé, voňavé a září všemi barvami do dalekého kraje. Léto je zde prosluněné, plné radosti a prázdninových her. Na podzim je všude spousta louží, ve kterých dupou malí zlobilové, a na zimu se město ukrývá pod naducanou sněhovou čapkou. Lidé jsou tu milí a usměvaví, vždy připravení pomoci jeden druhému. Je radost v takovém městě žít, a proto se tu před dávnými časy usadil také pan Pitěra se svou milovanou ženou Věruškou. „Láďóóó, kurvááá zvedni ten telefóóón,“ huláká paní Pitěrová jako smyslů zbavená, až z toho panu Pitěrovi zaskočí tlačenka, kterou si právě krájí nad dřezem na úhledné kostičky své oblíbené velikosti. To proto, aby chytil tu správnou slinu, až půjde večer do místního hostince U Suchánků na jedno točené. „Láďóóó, neser mě a zvedni tóóó.“ Paní Pitěrová začíná brunátnět a v obličeji chytá tmavě fialovou barvu, co je typická pro těžké alergiky v době senoseče. Není se konec konců vůbec čemu divit, protože dnes vysílají nesmírně důležitý díl jejího oblíbeného seriálu Vášeň z Akapulka, který paní Pitěrová sleduje již osmým rokem a oči si u něj už málem vyplakala. „Huš ežim Eruško,“ dáví se pan Pitěra lehce nazelenalou tlačenkou z místního řeznictví, jehož majitelem je pan řezník Šizuňk, největší maloobchodní zloděj v širokém okolí. Pan Pitěra sprintuje po linoleu jako o život, vybírá jednu zákrutu za druhou a připadá si téměř jako tehdy za mladých let, když byl členem všesokolského sletu a život byl ještě jedno velké a úžasné dobrodružství. „Hu eleónu Itěra Aádislav ho e am.“ „Eruško, to e áš Čeněk,“ začíná pan Pitěra po vzoru své paní také fialovět, ovšem v tomto případě se nejedná o divácký stres, nýbrž o ucpanou krční trubici. „Můj Čeněček, můj syn,“ rozplývá se paní Pitěrová v návalu mateřského štěstí a úplně zapomíná na důležitost seriálové epizody, ve které se má Juan Escobar po šedesáti letech dnes konečně dozvědět pravdu o své snoubence Rozalitě a jejím milenci Rikardovi. „Jakpak se daří mýmu chlapečkovi?“ chvěje se paní Pitěrová rozrušením po celém těle. Pan Pitěra viděl svou paní naposledy takhle šťastnou loni o Vánocích, když našla pod stromečkem televizní pytel, dobíjecí kartu Jebefonika O2 a také pánské pyžamo, které rok před tím koupila Čeňkovi k narozeninám. „Zeptej se ho, jesli dobře jí,“ dělá si paní Pitěrová oprávněné starosti o stravovací návyky svého syna, který je toho času i se svou ženou Maruškou na chmelové brigádě ve Valašském Meziříčí. Čeněk se totiž společně se svou manželkou dostal do tíživé finanční situace, ostatně tak jako většina spořádaných a pracovitých občanů České republiky. Poté co si společně s dalšími nájemníky panelového domu vzali státem garantovaný úvěr na celkové zateplení, přišla zdrcující rána. Dotace z Evropské unie, které měly sloužit na financování celého projektu, použilo místní městské zastupitelstvo na nákup rodinných vil a luxusních sportovních vozů. Pitěrovým stejně tak jako ostatním nájemníkům zbyly jen dluhy a oči pro pláč. Neblahá situace vygradovala před několika měsíci hodinovou výpovědí, kterou obdržel Čeněk Pitěra od svého dlouholetého zaměstnavatele, který se dostal do insolvence v důsledku dluhové krize, jež zachvátila celý vyspělý západní svět. Další ranou byla exekuce na byt a veškeré jeho příslušenství, což způsobilo celkové psychické zhroucení Čeňkovy ženy Marušky. Její psychotické stavy jsou podle lékařů velmi vážné a projevují se tím, že Maruška většinu dne běhá po čtyřech a na malou si na místo toalety odskakuje k lampě před domem. Nedávno jí byl odebrán občanský průkaz ve smyslu nesvéprávnosti, protože při procházce parkem pomočila nohu městskému strážníkovi ve službě. „Zeptej se ho, jak je na tom Maruš, aby se mu ta chuděra eště nezaběhla,“ dělá si paní Pitěrová starosti o svou snachu, se kterou ji pojí pouto typického ženského zájmu. Společně totiž dlouhé roky sledují mexické telenovely a také životní osudy českých celebrit a VIP osobností. Od té doby, co je Maruška duševně indisponována, však u Pitěrů převažují spíše pořady jako 101 dalmatinů nebo Maxipes Fík.

Pan Pitěra však na naléhání své paní příliš nedbá, neboť se musí koncentrovat na mnohem důležitější témata. On i jeho syn jsou totiž velcí sportovní fanoušci a pan Pitěra se potřebuje se svým synem podělit o zážitky z nedávného místního fotbalového utkání. Paní Pitěrové se ovšem takový přístup ani trochu nelíbí, bělma se jí zalévají krví a v hlavě jí hučí jako v sopce před výbuchem. „Dej sem ten telefon, ty dacane, já vám dám fotbal, to uvidíte,“ lomcuje paní Pitěrová se svým mužem tak silně, až mu zaskočená tlačenka vyletí z krční trubice a začne si to popleskávat po linoleu napříč bytovým jádrem. “Ahoj Čeněčku, tak jak se na tej brigádě máte?“ zmocní se po krátkém, avšak intenzivním boji paní Pitěrová telefoního sluchátka. „Věruško, pochop, že s ním musím urgentně mluvit,“ pokouší se pan Pitěra odchytit svou neposlušnou tlačenku, která se po několika umaštěných poskocích uhnízdila paní Pitěrové pod její domácí sukní obřích rozměrů. „Kam to lezeš, ty dobytku,“ oboří se paní Pitěrová na svého muže v domnění, že se mu navrátila jeho mladická síla a dávno ztracená mužnost. „Věruško, nehejbej se, už ji skoro mám, svini jednu klouzavou,“ nahání pan Pitěra svou oblíbenou pochoutku mezi opuchlými kotníky své manželky. Paní Pitěrová však neztrácí v důsledku těchto neohlášených sexuálních útoků svého muže telefonickou koncentraci, protože je nadmíru napjatá, jaké další žhavé novinky uslyší od svého milovaného syna a jeho duševně slabé manželky. Paní Pitěrová totiž navykládala všem místním zvědavcům, že Čeněk emigroval do USA a že se mu tam daří nad veškerá očekávání velmi dobře. Pitěrovi se s ním teď všude chlubí, zejména závistivým sousedkám v paneláku, které jsou z tak nečekaného Čeňkova zahraničního úspěchu v nepřejícném stresu. Samy totiž nikdy neokusily ten pravý západní blahobyt, a to zejména proto, že jsou odkojené šedí železné opony. „Čeňku, pozdravuj Maruš,“ plazí se pan Pitěra okolo své paní, která se s ním v tuto chvíli v žádném případě nechce dělit o nabyté dojmy z tak důležitého hovoru, který, jak se nakonec ukáže, je zrealizován na účet volaného. Paní Pitěrové to zřejmě způsobí nemalé trhliny v jejím už tak napjatém rodinném rozpočtu, ovšem nutno dodat, že jak jde o rodinu, je paní Pitěrová vždy připravena k velké materiální oběti. Ať tak či onak, jedno je více než jisté. Čeněk přijede i se svou prostoduchou manželkou po několika měsících brigádničení domů bez peněz a bez vyhlídky na jakékoliv budoucí zlepšení. Ukázalo se, že pracovní agentura www.zaplat.cz, která Čeňkovi brigádu za nemalý poplatek zprostředkovala, byla ve skutečnosti, podvodná organizace, sídlící na Chujmanských ostrovech, vydělávájící na ubohých nezaměstnaných, a to vskutku nelidským způsobem. Za zprostředkování jednoho pracovního místa účtuje tato agentura patnáct tisíc korun s tím, že pokud je klient bez prostředků, agentura zajistí financování prostřednictvím ukrajinské lichvářské firmy Boris Groznyj, s. r. o. Klient je po podepsání smlouvy přepraven na nějaké odlehlé a velmi těžce dostupné místo, kde je přivázán ke stromu a nechán na pospas osudu. Tak například Čeňek byl společně se svou manželkou přivázán několik měsíců uprostřed brdských lesů a za záchranu života vděčí pouze velmi neobvyklé shodě náhod. Brdské lesy byly totiž před nedávnem zprivatizovány a za manipulační poplatek 200 Kč převedeny do vlastnictví manželky známého českého kmotra Romana Jebouška. Tato pochybná transakce vzbudila nemalý povyk v řadách ochránců přírody, kteří se obávají, že lesy mohou být v krátké době vykáceny a dřevo exportováno do USA, kde poslední dobou prudce roste poptávka po kvalitním dříví. Všechny lesy v USA byly v posledních pěti letech totiž vykáceny a dřevo spotřebováno v rámci kvantitativního uvolňování na výrobu nových dolarů, kterými vláda financuje státní deficit. Uvědomělí ochránci proto správně uspořádali veřejný hapening, v rámci kterého se nechali přivázat k chráněnému brdskému stromu. Shodou okolností k tomu samému, kde Boris Groznyj přivázal Čeňka s jeho vyjící ženou. Pozvaným reportérům se tak naskytla mimořádná příležitost získat dvě reportáže za cenu jednoho výjezdu. K smrti vyhladovělý Čeňek se svou blouznící ženou tak musel absolvovat tiskovou konferenci se zástupci médií, která byla nakonec na popud lichvářské lobby přenášena pouze v nočním rozhlasovém zpravodajství. No to se rozumí, že je z takové mediální aféry u Pitěrů velký poprask. Nestává se přece každý den, aby byl nějaký Pitěra pozván do rozhlasu. Paní Pitěrová cítí, že je její rodičovskou povinnstí přichystat vřelé přivítání, protože se z Čeňka nakonec ještě může stát známá mediální osobnost a nedej bože ho pozvou třeba i do Holyůdu na červený koberec. Pitěrovi jsou z takových nenadálých hříček osudu celí paf. Paní Pitěrová spěchá do kuchyně, kde zůstane doslova přibitá, dokud nebude na Čeňkův slavný návrat vše vzorně nachystané, a pan Pitěra zas pro změnu chytá mimořádnou pivní slinu, což je jistě rozumný důvod pro návštěvu místního hostince U Suchánků. „Věruško, tak já běžím a nečekej na mě, dneska si dám jedno vod cesty,“ loučí se pan Pitěra se svou paní, která je mu drahá jako žádný jiný člověk na této krásné industriální planetě. Po cestě si pan Pitěra narychlo v hlavě sumíruje úvodní řeč, kterou hodlá uzemnit pana výčepního Masopusta, což je známý chlubil a tlučhuba. Neustále se společensky povyšuje na své štamgasty, kterých není mnoho. Jeho syn, toho času ve výkonu trestu, býval totiž velkým zvířetem na místním zastupitelstvu, které dlouhodobě spekulovalo se státními nemovitostmi. Paní Masopustová, ta se zas údajně v roce devatenáct set čtyřicet umístila na osmém místě v soutěži královny krásy v Kundovicích, což je malebná vesnička kdesi na hranicích s Polskem. Když pan Pitěra celý natěšený a žíznivý konečně vtrhne do výčepu, nestačí se divit vlastním očím. V restauraci panuje nálada jako na funuse, nikde ani živáčka, jen pan výčepní Masopust stojí sám za pípou jako kůl v plotě. „Dám si jedno řezaný,“ salutuje pan Pitěra k výčepu, aby se prolomily ledy. „Řezaný už nevedem, nikdo ho poslední dobou nechlastal, tak sem ho zrušil.“ „Tak mi natoč jednoho zrzouna,“ pokouší se pan Pitěra dostat asertivně do hry. „Třicet rovnejch,“ praští pan výčepní Masopust se zvětralým podmírákem o výčepní pult, až z něho vystříkne zbytek pěny na všechny strany. „Když sem tu byl naposled, tak stálo dvacet šest,“ oponuje pan Pitěra panu výčepnímu a zkoumá míru, která je ovšem díky zamaštěnosti sklenice jen těžko odhadnutelná. „Když si tu byl naposled, tak lidi eště nebyli takový svině, Ladislave,“ tváří se pan Masopust, jako kdyby mu lékař oznámil smrtelnou diagnózu. „Vod tý doby, co v Bruselu zakázali kouření, tak to de s touhle hospodou s kopce. Přišel sem vo všechny štamgasty, žena se se mnou rozvádí, syna mi zavřeli, psa mi ukradli, uvalili mi exekuci na barák a k tomu mám plotýnky v hajzlu,“ běduje pan Masopust jako muž, který zřejmě ztratil veškerou životní motivaci. Pan Pitěra jakožto lidumil a empatik je tím nečekaným přílivem špatných zpráv nemile zaskočen, a proto se dvakrát rozmýšlí, jestli si má v téhle veskrze beznadějné situaci objednat ještě jednoho kapáče. Když mu však pan výčepní Masopust se strnulou tváří oznamuje, že druhé pivo už bude za padesát čtyři korun, raději se uctivě rozloučí a spěchá domů za svou milovanou paní, která bude jistě potřebovat veškerou manželskou útěchu, poněvadž se její oblíbenec Juan Eskobar dnes opět pokusil o úkladnou vraždu milence své babičky, která je zřejmě vnučkou otcovy snachy od strýce Dominga, jenž je ostudou celé rodiny, poněvadž krade ovce ze stáda vlastního bratra, který je synovcem a zároveň sestřenicí své vlastní matky, jež je manželkou producenta a zároveň i režiséra celého seriálu.

***

Hned druhý den ráno na popud té radostné telefonické noviny se pan Pitěra chystá na velice důležitý a zodpovědný nákup do místního supermarketu. „Věruško, ten náš pan prezident, to je tuze moudrej a pohlednej muž, já když ho slyším promlouvat k lidu, tak se mi většinou vopotěj nohy a chytím mimořádnou slinu,“ mudrcuje pan Pitěra a láduje pivní lahve do igelitové tašky s nápisem Tesco – U nás nakoupíte zdarma. „Ládíku, né abys někde vykládal ty tvoje hovadiny, víš že máme tu demokracii, eště nás můžou dát zavřít,“ tváří se paní Pitěrová ustaraně a podává svému muži nákupní seznam A1, který sepisovala do pozdních nočních hodin. Výtah bohužel stále ještě nejezdí, a to zřejmě z toho důvodu, že pan Buriánek, velký kutil a inovátor z vedlejšího vchodu, patrně vymontoval ve strojovně důležité elektro součástky, které používá na stavbu vodní elektrárny na své haciendě v Českém ráji. Před domem pan Pitěra potkává, jak se dalo tušit, neodbytnou sousedku paní Kořínkovou a je to setkání více než přátelské. „Jak se vám daří, pane Pitěro?“ ptá se paní Kořínková se sousedským zájmem. „Ani se neptejte, paní Kořínková, mně už to nestojí ani na hymnu,“ posteskne si pan Pitěra a nevěřícně zírá na dva bezové klacky, kterými je paní Kořínková podepřená. „To jsem to ale vymňoukla, pane Pitěro, byli u mě ty exekuntoři a všecko mi sebrali, dokonce i francouzské hole, co mi je proplatila VZP. Prý můj syn nadělal velké dluhy,“ stěžuje si paní Kořínková se slzičkami na krajíčku. „Nikdy ste se nezmínila, že máte syna,“ tváří se pan Pitěra ustaraně, protože cítí občanskou povinnost podat stařence pomocnou ruku. „Já syna nikdy neměla, ale ten pan exekuntor tvrdil, že pro to nemám administrativní důkazy,“ hrbí se paní Kořínková jako starý indiánský luk. „Hlavu vzhůru, paní Kořínková, existuje řešení každý patálie. Mám kamaráda a to je mistr v řešení těchhletěch na hovno situací. Až tu bude mít zas přednášku, jak asertivně přežít vlastní smrt, tak vás tam vemu.“ Paní Kořínkovou takový zájem o její osobní problémy velice dojímá, až se jí z toho mlží brýle. Z vděčnosti udělá panu Pitěrovi křížek na čelo a slíbuje, že se za něho bude modlit dnem i nocí, protože pan Pitěra právě prokázal, že není pouze uvědomělým občanem, ale zřejmě také svatým mužem.

V místním supermarketu, který je od rezidence Pitěrových vzdálený, coby důchodce v trenýrkách doběhl, jde vše podle očekávání velmi hladce. Vozíky jsou připravené v dlouhých řadách, slevové letáky jsou k mání pro každého, regály jsou k prasknutí přeplněné prošlým zbožím a u automatických dveří, v nelidském průvanu, nesměle přešlapuje neduživě vypadající člen bezpečnostní služby. „Buďte zdráv, příteli,“ zubí se pan Pitěra a se zájmem si prohlíží zaschlou nudli, co se táhne sekuriťákovi přes půl obličeje. Sekuriťák se třese zimou, nohy se mu podlamují v kolenou a jeho celkový zdravotní stav se zdá být velice vážný. „Jak dlouho už tu pracujete?“ snaží se pan Pitěra vtáhnout kolabující ostrahu do přátelského hovoru. „Dvanáct let,“ odpovídá sekuriťák s vypětím všech sil a musí se při tom přidržovat reklamního stojanu s portrétem velmi úspěšného politika s tykadly, na kterého byla před nedávnem uvalena vazba. Panu Pitěrovi jakožto velkému znalci spletitých cest osudu je jasné, že neštěstí nechodí po horách, ale po lidech, a proto se raději s ubohým zaměstnancem rozloučí a bez rozmyslu se vrhá vstříc nákupnímu dobrodružství. V oddělení zeleniny zrovna mladá paní prodavačka vykládá čerstvá rajčata, papriky a také mrkve, co jsou velmi prospěšné pro zrak. Pan Pitěra s nefalšovaným zájmem zkoumá tvar a rozměry zeleniny, jestli je vše v souladu s parametry Evropské unie a jestli cena produktů souhlasí s deklarovanými slevami na bilboardech před supermarketem. Rozměry i tvar se zdají být v pořádku, ale ceny jaksi nesouhlasí. „Tak vám řeknu, slečno, já bejt vo pár let mladší, tak vás povozím po francouzský riviéře na pet lahvi,“ snaží se pan Pitěra zavést hovor s mladou slečnou prodavačkou, aby získal nějakou tu cenovou výhodu a především informační náskok před ostatními nakupujícími. Mladá paní prodavačka je velmi komunikativní a panu Pitěrovi ochotně poskytuje velmi důležité informace všeho druhu. Zejména je prý důležité se mít na pozoru před lihovinami od společnosti Brak, poněvadž prý obsahují velké množství smrtelného metylkyanidu. Pan Pitěra je ve svém živlu, pobíhá mezi regály, bravurně kličkuje mezi zákazníky v přeplněných uličkách a na svém nákupním seznamu odškrtává jednu položku za druhou. Když se konečně propracuje do svého zamilovaného oddělení s uzeninami, všimne si jeho trénované jestřábí oko podezřelého pobudy, který si právě láduje konzervu lančmídu za usoplená kaťata a to je přesně ten okamžik, kdy musí pan Pitěra zasáhnout ve jménu spravedlnosti. Nerozmýšlí se, neváhá a bleskově nasazuje zlodějíčkovi nelsona, za kterého by se nemusel stydět ani Arnold Scheizeneger, exguvernér Kalichurnie. V celém supermarketu je z toho okamžitě velké pozdvižení, všichni pana Pitěru chválí, jaký je to chlapák a hrdina. Jen pan ředitel je celý nesvůj, pozve si pana Pitěru do své ředitelské kanceláře a taktně mu tam vysvětlí, že zloděj, kterého právě pan Pitěra slavně zadržel, je podnikový detektiv. Nedávno se prý rozvedl, platí alimenty na šest dětí, a tudíž už mu z platu nezbývá na mandatorní výdaje. Jelikož pan Pitěra není žádný nelida, ale humanista se silným sociálním apetitem, chápe, že takováto choulostivá kauza může poškodit dobré jméno supermarketu. Bez váhání nabídne pomocnou ruku a zorganizuje rychlou záchrannou akci. Před supermarket je během několika hodin přistavena ambulance a praktický lékař s politováním konstatuje, že z důvodů celkového vyčerpání, dlouhodobého hladovění a silného podchlazení musí být všichni zaměstnanci bezpečnostní služby hospitalizováni. Na zpáteční cestě domů se ještě pan Pitěra zastaví v novinovém stánku před domem, aby pro svou paní zakoupil poslední výtisk jejího oblíbeného bulvárního deníku Třesk, ve kterém je spousta pravdivých reportáží o známých osobnostech, které nikdo nezná, a tím jsou nákupy pro dnešní den úspěšně završené.

***

Přípravy na návrat slavného syna u Pitěrů právě úspěšně finišují, paní Pitěrová navařila velký hrnec koprové omáčky, což je Čeněčkovo nejoblíbenější jídlo už od školky. Pan Pitěra v kuchyni nad dřezem spokojeně usrkává lahvové pivo, lednice je nacpaná k prasknutí samými delikatesami, šampaňské se chladí a na televizní obrazovce právě Armando Estebáněz prožívá nervové zhroucení ohledně nevěry své snoubenky Eleanory. Čeněk i se svou drahou manželkou přijedou dnes z nemocnice domů ke svým drahým rodičům, kteří jsou jim nezlomnou oporou v těchto tak nelehkých časech. Poté co byla provedena exekuce na Čeňkův byt a on i s manželkou a šestnáctiletým synem Otou nocovali několik týdnů na benzinové pumpě, nabídla paní Pitěrová svým nebohým dětem, že mohou nějakou dobu bydlet v garsoniéře, kterou si společně s manželem pořídila v dobách normalizace za dělnický plat. Pět lidí však nemělo v garsoniéře kde hlavu složit, a tak musel Čeňek, chtě nechtě, odložit syna Otu do babyboxu. Na autobusové nádraží, kam Čeněk s manželkou dnes údajně přijedou, vyráží Pitěrovi raději s půlhodinovým předstihem, aby nedej bože něco důležitého nepropásli. Kromě manželů Pitěrových přislíbili účast na přivítacím ceremoniálu také Čeňkova sestra Květa, její manžel Miloš Nguyen a jejich dvě děti František a Zuzanka Nguyenovi. Organizaci celé akce si bere na starost pan Pitěra osobně. Jako bývalý sokol, námořník, dobrodruh a nemocniční zřízenec má management větších akcí doslova v krvi. Před domem se Pitěrovi i Nguyenovi řadí do dvojstupů a v bojové linii vyrážejí vstříc svému osudu. Tempo a krok určuje pan Pitěra, vedle něho hrdě cupitá jeho žena Věruška, Nguyenovi v těsném závěsu a za nimi s velkou ztrátou o bezových berlích pajdá paní Kořínková. Ta sice účast nepřislíbila, ale zato se bojí sama chodit přes park, protože tam podle jejích slov řádí nekalé živly a ona se ve větší tlupě cítí bezpečněji. Její obavy se bohužel potvrzují v okamžiku, kdy při průchodu městským parkem zatarasí panu Pitěrovi cestu skupinka nepřizpůsobivých aktivistů, vybírajících příspěvky na herní automaty. „Naval love, dědku, bo ti jebnu hned,“ přiskočí potetovaný aktivista k panu Pitěrovi a máchá zběsile zrezlým nožíkem. O minutku později je mu však jasné, že to byla mladická nerozvážnost a jedna z největších chyb v jeho životě. Pan Pitěra jakožto juniorský přeborník a bývalý držitel černého pásu v judu neváhá a protivníka bleskurychle jedním chvatem zvaným břuchostisk zneškodní. V bolestech, s mohutným pupkem pana Pitěry na svém krku musí aktivista slíbit, že už nebude přepadat nevinné kolemjdoucí, vylupovat benzinové pumpy, zneužívat sociální dávky, inhalovat toluen, bít svou těhotnou ženu Gedžitu a že si najde poctivé zaměstnání v oblasti výkopových prací. Zbytek aktivistů samozřejmě chápe, že čelí jasné bojové převaze, a proto se dá raději s pokřikem „V Kanadě je líp, pičo“ na útěk. Další cesta probíhá však už zcela bez jakýchkoliv vážnějších komplikací a celá výprava dorazí i přes malé a neplánované dobrodružství včas na nástupiště meziměstských autobusových spojů. Pan Pitěra se pro jistotu ještě zaskočí zeptat na informace, zda je vše v pořádku a zda jejich syn dojede domů načas, tak jak se sluší a patří na integrovanou dopravu vyspělé tržní ekonomiky. Nad vchodem do informačního centra je sprejem nastříkaný velký kosočtverec, vchodové dveře jsou vylomené a nahrazené dřevěnou paletou pobitou starým kobercem a zažloutlými novinami. To ovšem nemůže pana Pitěru v žádném případě odradit a i přes počáteční nedůvěru neohroženě vnikne do dnes již evidentně bývalých prostor dopravního podniku. Uvnitř je poměrně živo a skupinka bezdomovců shromážděná okolo táboráku vítá pana Pitěru krabicovým vínem, okenou a nesnesitelným puchem připomínajícím rybí trhy v Kuala Lumpuru. „Já bejval inženýr, věřil bys tomu, ty vole?“ haleká jeden z odpadlíků na pana Pitěru a na znamení přátelství a pohostinnosti mu podává poloprázdnou láhev s nějakým čisticím prostředkem. „Jen si cvakni, ty chuju, to ti protáhne trubky,“ nabádá pana Pitěru další člen bohémské komunity, zabalený do silně čpící textilie. Pan Pitěra, rozený sportovec a vyznavač zdravého životního stylu, však s díky odmítne milé občerstvení a svým novým přátelům bez váhání nabídne účast na motivačním kurzu známého pozitivisty a dlouholetého kamaráda Ivo Stonana, který nese název Jak obrátit ekonomický úpadek, životní marasmus, nemoci a alkoholismus v životní pozitiva. Houmles komunita je tímto nenadálým příslibem lepší budoucnosti bez vyjímky naprosto nadšena, pana Pitěru bez váhání ustanoví svým náčelníkem a také rozhodne, že na jeho počest bude otevřena láhev benzedrilu, kterou si šetří už od rána k mimořádné příležitosti. „Co že ten dědek tak smrdí,“ přemítá si paní Pitěrová sama pro sebe na nástupišti a netrpělivě pokukuje na hodinky. „Mámo, děda smrdí jako ten pán s nemocnou nohou, co u nás před domem usnul v kontejneru,“ tváří se malý Fanda kysele a jeho sestřička se drží za nos, až z toho po chvilce začne promodrávat. „Každej správnej chlap má pořádně smrdět, to si zapamatuj, Fanoušku,“ culí se pan Pitěra spiklenecky na svého vnoučka. To už se ale do diskuze jako zodpovědná matka vkládá i dcera Květuška a trpělivě svým dětem vysvětluje, že smrdět je neslušné a že dědeček nejspíš jen něco špatného snědl. „Děda je starej dobytek, Fanoušku, tak je to,“ uzavírá slibně se rozvíjející debatu paní Pitěrová celá nevrlá z toho, že má autobus zpoždění. Pan Pitěra je naopak nadmíru spokojený, jak ten čas příjemně a užitečně plyne, a především je sám na sebe hrdý, poněvadž byl dnes demokraticky a transparentně zvolen náčelníkem a to je pocta z největších.

***

Autobus nakonec přijíždí s dvouhodinovým zpožděním, protože řidič při namátkové dálniční kontrole nadýchal 7,6 promile a zbytek cesty musel odřídit jeden z pasažérů, nějaký pan Řeháček, bývalý závozník. Rodina Pitěrových nebyla v plném počtu už několik měsíců a při takovém dlouhém odloučení hrozí podle renomovaných odborníků syndrom odcizení, kterého se obává nejvíce paní Pitěrová jakožto žena a především matka se smyslem pro rodinné pouto. Jaké je to však nemilé překvapení, když není po Čeňkovi mezi vystupujícími pasažéry ani vidu ani slechu. Paní Pitěrová je z toho celá špatná a vidí hned vše příliš černě. „Určitě se jim muselo něco stát,“ zoufá si jako žena, která právě ztratila svého jediného syna. „Věruško, neblázni, je to velkej kluk, ten domů trefí,“ uklidňuje pan Pitěra svou zoufalou paní a nemůže se zbavit dojmu, že nebožák s umaštěnou přehazovačkou, opírající se o evidentně nepříčetnou ženu se strhanými rysy v propadlé bledé tváři, je mu až podezřele povědomý. Teprve až příjemně teple promočená obuv mu udělá ve všem jasno. Maruška si spletla jeho nohy s lampou v parku a občůrává ho ze všech stran. „Čeňku, ty vole, proč ji nevemeš na cvičák, takhle chcát na lidi se přece nemá,“ začíná pan Pitěra chápat, že několikaměsíční strádání v pozici zvané kozelec Čeňka totálně dorazilo. „Na drezuru teď, tatínku, nemáme peníze,“ shledává se zbědovaný syn se svou milovanou rodinou. „Ládíku, musíme počkat do tmy, s tímhle nemůžeme jít za světla,“ obává se paní Pitěrová případných jízlivých reakcí na neutěšený stav syna Čeňka. Paní Pitěrová totiž sousedkám vylíčila Čeňkův zahraniční život jako holyůdský sen plný sociálních jistot, aby vzbudila jejich žárlivost. „Máš hezky učesaný vlasy,“ chválí pan Pitěra synovu přehazovačku a přemítá nad tím, jak strávit celé odpoledne na pomočeném nádraží hemžícím se bezdomovci. „A tvoje manželka, to je kus ženský, tu ti všichni chlapi ve městě záviděj,“ nešetří komplimenty také na Marušku, která vypadá jako psí mumie po nevydařené balzamizaci. „Mohli bysme jít, maminko, domů, my máme hlad,“ třese se těžce podvyživený Čeněk, poznamenaný jaterními skvrnami na rukou i na tváři. „To vám nedali v nemocnici najíst?“ diví se Květuška, která má díky častým zásahům plastických chirurgů s nemocniční stravou bohaté zkušenosti. „Leželi jsme na patologii, protože jsme neměli na regulační poplatky,“ popisuje Čeněk krušné nemocniční zážitky. „Krista pána, já už nechci nic vědět, jdeme domů, nebo mě z toho trefí šlak,“ běduje paní Pitěrová nad neutěšeným stavem svého syna a usilovně přemýšlí nad tím, komu kdy ublížila, že ji potkalo takové neštěstí. Pan Pitěra však na rozdíl od své paní vůbec neklesá na mysli a snaží se udržet pozitivního ducha, který jistě znovu stmelí rodinu a vyřeší všechny problémy. Ihned po příchodu domů otevírá šampus Bohemia, aby navodil tu správnou slavnostní atmosféru, a pronáší slavnostní přípitek, který si připravil s náležitým časovým předstihem. Co však čert nechtěl, zrovna když byl u nejdůležitější části proslovu „mrtvej politik dobrej politik“, někdo zvoní, jako kdyby šlo přinejmenším o život, a když jde o život, je zapotřebí okamžité akce. Paní Pitěrová proto spěchá otevřít a světe div se, za dveřmi stojí sympatický mladý obchodní zástupce v ošuntělém obleku s kravatou utaženou tak, že jen sípe. Paní Pitěrová se musí hodně předklánět, aby dešifrovala tu záhadnou mluvu, a když už to chroptění trvá nějakou chvíli, raději zavolá svého muže, který si ví rady v každé situaci. Pan Pitěra je ve velmi přátelském rozpoložení, jednou rukou tahá za utaženou kravatu a druhou pohlavkuje nezvaného hosta, co se do něj vejde. Je to důležité zejména proto, aby se mu okysličily mandle, což je velmi důležité pro správnou artikulaci a sílu hlasu. Nutno přiznat, že to pan Pitěra s přívodem kyslíku přehnal, protože nezvaný host z té přemíry čerstvého vzduchu upadl do krátkého, ale velmi hlubokého kómatu. Pan Pitěra je ovšem jakožto bývalý lapiduch v oživování mrtvol přinejmenším stejně tak efektivní jako při okysličování mozku, a tak hodí kravaťáka jedním vrzem do vany a pěkně od hlavy až k patě ho zkropí ledovou vodou, až se ptáček konečně rozezpívá. Pan Pitěra už měl co do činění s nejrůznějšími vykutálenci, ale tenhle se zdá být extratřída, že prý je obchodním zástupcem nového mobilního operátora Muflon, a. s., který spolupracuje s Jebefonikou O2. Panu Pitěrovi exkluzivně nabízí zvýhodněný tarif a k tomu zájezd pro dva někam. Pan Pitěra je tím nečekaným přílivem pozitivních zpráv mile překvapen, a proto vyzve vykutálence k dalšímu obchodnímu jednání. Nejvhodnější místo pro obchodní schůzky všeho druhu je v kuchyni nad dřezem, kde je pan Pitěra na domácím hřišti, a tudíž bez vnějšího tlaku a ovlivňování jakéhokoliv druhu. K projednání obchodních záležitostí je přizván také pan Miloš Nguyen jakožto zkušený obchodník, protože v takovéto vypjaté chvíli je každá rada drahá. Po prostudování všech relevantních podkladů je pan Pitěra za nemalého přispění pana Miloše pevně rozhodnutý, že využije možnosti bezplatného zájezdu pro dva někam, ovšem lumpárny typu zlevněný tarif mu nesmí přes práh domu. Naposledy, když chuděra paní Kořínková podlehla podobně zvýhodněným čertovským rejdům ohledně bezkonkurenční nabídky univerzálního třeskodisku, musela půl roku platit paušál za vysokorychlostní internet, zvedli jí poplatek za plyn o tři sta procent a ještě dodnes jí chodí výhružné upomínky ohledně neuhrazení dlužné částky za nejrůznější neznámé předměty, které nebyly nikdy vyrobeny. Ve chvíli, kdy je vše připraveno k podpisu smlouvy ohledně zájezdu zdarma dle vlastního výběru, se ovšem začínají dít záhadné věci a sled událostí nabírá na obrátkách. Obchodní zástupce jako by se do země propadl a teprve delší zevrubné pátrání zavede pana Pitěru na horkou stopu. Vykutálený kravaťák využil nestřeženého momentu, vloupal se do špajzky, sežral štangli uheráku, láhev znojemských okurek a několik tvrdých rohlíků, které paní Pitěrová střádá pro slepice paní Faflíkové. Dále odcizil kompletní řadu seriálu Žena pod pultem na DVD a šperkovnici paní Pitěrové, která obsahovala vzácnou bižuterii z různých exotických destinací. Zcizené věci představovaly velmi pevné citové pouto, a to především v případě pana Pitěry a vyloupené špajzky. Na uherák panu Pitěrovi zkrátka nikdo sahat nesmí, a proto se bez delších průtahů rozhodl darebáka pronásledovat. Honička to byla vskutku impozantní a zřejmě ještě dlouho se na ni bude u Pitěrů vzpomínat. Pan Pitěra běží jenom v trepkách a spodním prádle, přesto však s veškerým nasazením a jako o život. Před očima se mu míhají živé vzpomínky na všesokolskou atletickou olympiádu, na které byl v letech 1952–54 žhavým želízkem v ohni. Za ním po čtyřech mocně dotahuje i přes svůj vážný zdravotní stav Maruška. Na třetím místě ztrácí Čeněk Pitěra, který má zřejmě silné dechové potíže provázené dávivým zvracením, čtvrté místo si statečně drží paní Pitěrová, vyzbrojená nehořlavou pánví telešoking. Štvanice pokračuje ve zběsilém tempu a neměnném pořadí. Pan Pitěra zdolává pouliční výkop a snižuje náskok uprchlíka, šourek se mu mocně pohupuje mimo komfortní zónu jeho domácích spoďárů, což přitahuje pozornost kolemjdoucích žen. Kravaťák s plným pupkem uheráku ztrácí tempo i dech, promáčený oblek ho táhne k zemi, kravata přiškrcuje krční tep. Maruška spurtuje bok po boku s panem Pitěrou jako věrný honácký pes. Čeněk ztrácí kontakt s čelem pelotonu. Paní Pitěrová odstupuje ze závodu z osobních důvodů ve chvíli, kdy potká před domem paní Buriánkovou, se kterou už celé dva dny nemluvila, a to zrovna v době, kdy podle bulváru Iveta Hastrošová opět propadla drogám a alkoholu. Pan Pitěra se mění v šelmu, instinkt zabijáka je silnější než kdy předtím, Maruška má oči zalité krví, dech jí páchne po antidepresivech a koprové omáčce. Zdá se, že štvaná zvěř je v koncích, není úniku, není východiska. Ve chvíli, kdy je kravaťák smířen s brzkým koncem, naberou však události překvapivý směr. Při průběhu parkem šlápne pan Pitěra naprosto nečekaně a k tomu ještě plným pantoflem do čerstvého lejna a tato školácká chyba se pronásledovatelům stává osudnou. Lejno je jak cep, velmi kluzké a k tomu dobře schované pod děravým lopuchem. Pan Pitěra se kácí k zemi jak sestřelený čínský satelit. Maruška se neodvažuje pokračovat v pronásledování na vlastní pěst a raději vyhledá nejbližší pouliční lampu, aby si označkovala teritorium. Pan Pitěra se však zdaleka nevzdává a do roka a do dne slibuje pomstu, která bude prý nelítostná a bude mířena na valnou hromadu akcionářů společnosti Muflon, a. s. „To ti, Maruš, povídám, tohle zůstane jenom mezi náma, je to jasný!“ vstává pan Pitěra nemotorně z hromady listí, do které přistál jako balvan. „Vo hovnu ani muk, to by mi vzala Věruška kapesný na lahváče. Musíme říct, že nás v parku vobklíčila přesila cvičenejch ninjů, kterej sme hold neodolali.“ Maruška vrtí na znamení souhlasu spokojeně zadečkem a těší se, že jí pan Pitěra bude alespoň chvíli házet klacek. Pan Pitěra však není v ideální venčící náladě, je celý uřícený a šourek má ofouknutý silným protivětrem. Jediným řešením v takové situaci je návštěva bufetu U Smraďocha, což je oblíbený podnik místních bohémů a volnomyšlenkářů. V bufetu je velmi rušno, všechna místa ke stání jsou obsazená a bezdomovci z autobusáku jednohlasně zdraví svého náčelníka. „Buď zdráv, Ladislave, deme na vodpolední, tak se musíme krapátko posilnit, aby stroje jely naplno,“ salutuje odpadlík panu Pitěrovi a láskyplně si prohlíží rum tuzemák, co má před sebou v plastovém kelímku. „Náčelníkovi třikrát hurá,“ kolébá se druhý bezdomovec, co má nos jako rudou bambuli. „Zdravím vás, chlapi, a svolávám urgentní kmenovou poradu,“ oznamuje pan Pitěra hned poté, co sobě objednal velkého panáka švestkovice a Marušce mističku odstáté vody. Jeho oznámení vyvolalo u přítomných vlnu nadšení a bezdomovci se okamžitě přetlačují, aby si vybojovali výhodnou pozici před týpím svého náčelníka. „Pánové, věc se má následovně: potřebuju urgentně prachy, aby moh´ syn zaplatit dluhy.“ Bezdomovci chápou, že situace je vážná, a bez dalších okolků se pustí do obchodní porady. „Náčelníku, žádnej problém,“ promlouvá po několika minutách kolektivního brainstormingu nejvychrtlejší odpadlík, co je nejvíce cítit okenou. „Když s náma budeš chodit každej den na měděný kabely a poklopy vod kanálů, tak si můžeš přijít měsíčně až na třicet tisíc čistýho.“ Panu Pitěrovi se nápad celkem zamlouvá, rád pracuje na čerstvém vzduchu v kolektivu milých lidí a krom toho trocha dobrodružství je přeci kořením života. „Hoši, výbornej nápad, sem na vás pyšnej, akorát se musim eště poradit s manželkou, esi mi rozumíte.“ Bezdomovci samozřejmě chápou, že každá obchodní spolupráce vyžaduje hlubší analýzu, a krom toho svého náčelníka bezmezně obdivují a respektují jeho názor. „Kdyby něco, tak víš, kde nás najít, náčelníku,“ dosrkají bezdomovci své rumové kelímky a vydávají se směr vlakové nádraží, kde na ně čeká spousta užitečné a podnětné práce. Pan Pitěra posilněn švestkovicí přemýšlí na cestě k domovu natolik usilovně o synově finanční patálii, že na něho z čista jasna přijde vnuknutí shůry. Hned ve dveřích se sápe po telefonním sluchátku a vytáčí číslo ministerstva dopravy. „Brej den, Pitěra u telefónu, shánim dobře placenou práci pro syna,“ oznamuje pan Pitěra rezolutně své požadavky poměrně zmatené paní sekretářce. „Ale my v této chvíli, pokud vím, nemáme žádné volné pozice,“ dušuje se paní sekretářka, která se s podobným telefonátem ve své kariéře ještě nesetkala. „Co mi to, slečno, vykládáte? Neřikejte, že by se u vás jeden lobbista navíc neuživil,“ trvá pan Pitěra na svém, protože v demokratickém státě mají mít všichni rovné příležitosti. „Zkuste zavolat na ministerstvo obrany, tam teď připravují velký tendr a nějakého schopného lobbistu možná shánějí,“ snaží se sekretářka co nejrychleji zbavit nekompromisního občana v hmotné nouzi. „Zdravíčko, Pitěra u aparátu, chci se voptat, jakej chuj to teď u vás řídí?“ Nebere si pan Pitěra servítky a střílí rovnou od boku. „Ale tady není žádný chuj, zde je ministerstvo obrany,“ žasne další zmatená sekretářka nad razancí, s jakou pan Pitěra udeřil. „Abyste tomu, slečno, rozuměla, já mám totiž děsně šikovnýho syna a von by vám moh klidně prolobbovat ty vaše Pinďury,“ nabádá pan Pitěra sekretářku k obchodní spolupráci. „To nepřipadá v úvahu, my máme své vlastní lobbisty, které vybírá Parlament a Poslanecká sněmovna,“ odbývá sekretářka pana Pitěru v domnění, že je celá záležitost uzavřena. „Mně se, slečno, zdá, že stojíte vo to, abych se těžce nasral,“ testuje pan Pitěra těžší vyjednávací kalibr. „Musím vás upozornit, že tento hovor je nahráván a monitorován, a pokud mě nepřestanete obtěžovat, tak zařídím, že půjdete na černou listinu nepřátel státu,“ obeznamuje neoblomná sekretářka pana Pitěru s jeho nevalnými vyhlídkami. „A koho na tom listu už máte?“ cítí pan Pitěra svou kariérní příležitost v oblasti terorismu. „Jsou tam jen ti nejnebezpečnější teroristé, jako například řidič Smetana, pan Tomijo Ukachuja, pan Gagarin, pan Robin Úd, a také pan Gándhí, který dlouhodobě podrývá principy tržního hospodářství,“ předčítá sekretářka panu Pitěrovi jména těch nejnebezpečnějších živlů. „No to je paráda, tak mě tam slečno vražte a já to hned musim jít vohlásit k Suchánkům, dneska je tam vobsluha nahoře bez,“ raduje se pan Pitěra z takového rychlého politického postupu. Dostat se na státní listinu, po bok takových velikánů, jako kancléř Lesík nebo Jan Šiška z Trotlova, je velká pocta a kdo ví, třeba někdy pozvou pana Pitěru i na kladení věnců.

***

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Prolog