Samra Zafar a Meg Masters

DOBRÁ MANŽELKA

Preložila Lucia Lukáčová

Ukážka z elektronickej knihy

Samra Zafar a Meg Masters

A GOOD WIFE

Copyright © 2019 by Samra Zafar

By arrangment with Transatlantic Literary Agency Inc.

Translation © 2019 by Lucia Lukáčová

Jacket design © 2019 by Barbara Baloghová

Slovak edition © 2019 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6984-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Túto knihu venujem dvom

najdôležitejším osobám svojho života,

najlepším priateľkám, fanúšičkám

a spoločníčkam – svojim dcéram.

Tieto mená sú pseudonymy: Ahmad Chán, Áiša,

pán Altáf, Angela, Azíz, Bínišovci, Fahád, Faráh, Fátima, Hazíma, Džunaid, Maria, Mája, Muhammad Alí,

Nasrín, Rénu, Sadia, Saira, Šahíd, Sonia, Warda.

Prológ

Prebudí ma hlasné vtáčie trilkovanie za oknom. Pomedzi závesy sa prediera nevýrazné svetlo jarného kanadského rána. Ležím bez pohnutia a naťahujem uši. V dome vládne ticho. Svokrovci majú spálňu na konci chodby, manžel spí tri metre podo mnou v pracovni na prízemí. Vedľa mňa spokojne odfukuje dcéra. Najskôr ma zaskočí, že ju vidím. Prečo som ju včera večer neuložila do postieľky? Prečo je pri mne? Potom sa rozpamätám. Dotknem sa boľavého miesta pod prsami. Takmer každé ráno ma bolí srdce, no dnes mám doráňané aj rebrá.

Ospalosť sa vytratí a tela sa zmocnia ďalšie pocity. Rozpína sa v ňom napätie, je čoraz krehkejšie. Prepadnú ma nepríjemné tušenie a strach. Čoskoro studený dom z tehál ožije a ocitnem sa v spoločnosti jeho obyvateľov. Ak pôjde všetko podľa plánu, Ahmad si vezme obed a bez slova sa vyparí do práce. Mne sa začne dlhý, jednotvárny deň pod zámkou s dcérou a mužovou matkou. Monotónnosť vlečúcich sa hodín narušia len domáce práce, televízor a reči o ničom.

Ale dnešok možno nebude jednotvárny. Včerajšok taký rozhodne nebol. Alebo sa aspoň neskončil všedne. Pochopila som, že všetko, čo sa v mojom novom svete vymyká ošúchanému stereotypu, vzbudzuje hrôzu a je nebezpečné.

Dcéra sa pomrví. Svokra je už hore, počujem jej kroky v papučiach. Nastal čas, aby som vyslovila prvé salam alejkum, zišla s dieťaťom dolu a pripravila manželovi obed. Nastal čas, aby som začala bezútešnú rutinu.

Pri vstávaní mi z úst vykĺzne modlitba. Modlím sa za šťastie. Modlím sa za ďalší všedný deň.

Prvá časť

Kapitola 1

MÉHNDÍ

Od stanu sa niesla hudba, ale neznela mi radostne. Bola neodbytná a bezobsažná ako vzdialená ozvena šťastnejších čias. Každú chvíľu sa začne tancovať. Pripadalo mi neskutočné, že tu trčím osamote, všetkému sa len prizerám a čakám. Odjakživa som zbožňovala svadby a zo všetkého najviac tanec. Nadšenie mi nikdy nechýbalo, a tak som sa rada ujala choreografie a užívala si pozornosť počas krátkych tanečných vystúpení.

Z okna izby strýkovho domu v Karáčí som sa dívala dolu na príbuzných. Zväčša ich ukrýval stan, no v otvorených bočniciach sa mihali ich pestrofarebné šaty a jagavé šperky. Rozprávali sa a smiali. Sledovala som mladšie sestry Wardu, Sairu a Bušru. Z obrovských podnosov mihajúcich sa medzi hosťami si brali mitháí, laddú a iné maškrty.

Konal sa môj predsvadobný večierok méhndí. Organizujú ho rodičia nevesty, aby oficiálne predstavili dcéru rodine nastávajúceho manžela. Podvečer som sa v sprievode na chvíľu pripojila k oslavám. Dolu ma odprevadili sestry a sesternice. Nad hlavou mi ako baldachýn pridŕžali žltý závoj dupattu. Zhruba polhodinu som sedela na pódiu s dupattou na hlave. Na dlani som mala položený veľký betel. Dospelé ženy ku mne jedna za druhou pristúpili, do stredu listu položili hrudku heny a do úst mi vložili kúsok mitháí. Dbala som na to, aby som hľadela do zeme a rozprávala čo najmenej. Na chvíľu som sa stala stredobodom pozornosti. Ahmadovi bratia, sestry, tety a strýkovia si ma potmehúdsky premeriavali, hodnotili moje vlasy, výšku či bledú pokožku. Pripadala som si ako nové auto alebo ligotavé hodinky, čo sa nimi majiteľ chváli pred kamarátmi. Potom ma znova odviedli hore do ústrania. Oslavy pokračovali bez prítomnosti dievčaťa, ktorého cudnosť bolo treba chrániť. O dva dni už nebudem študentka ani staršia sestra, ani milovaná dcéra, už nebudem slobodná a samostatná. Stanem sa niečou manželkou, stanem sa bégam – vydatou paňou. Sotva som oslávila sedemnásť.

Sedela som na posteli v nových žlto-zelených šatách, dupatta ležala pohodená obďaleč. Premkol ma panický strach. Malo mi lichotiť, že ma požiadal o ruku muž starší o jedenásť rokov, s dobrým zamestnaním a domovom v Kanade. Mala som cítiť úľavu, že som sa vyhla strašnému osudu starej dievky. No najväčšmi som sa mala tešiť z blížiaceho sa sobáša a predstavy, že sa stanem súčasťou manželovej rodiny. Ibaže posledné mesiace mi pripadali ako príšerný temný sen.

* * *

S rodinou sme sa usadili v Pakistane pred niekoľkými mesiacmi. Mama tu pred rokmi investovala do kúpy bytu. Presťahovali sme sa doň z Ruwaisu, neveľkého mesta v Spojených arabských emirátoch, kde sme žili v priestrannom trojizbovom dome v príjemnej okrajovej štvrti so suchomilnými drevinami a omamnou vôňou kvetov. Sťahovanie nikoho z nás nenadchlo. Mama bola nútená odísť z práce. So sestrami nás odtrhli od kamarátov a školy. Otcovi nezostalo iné, len pendlovať medzi prácou v ropnej rafinérii a rodinou v Karáčí. Nemali sme však na výber – život v Karáčí nebol taký nákladný a pre svadbu bolo treba okresať výdavky.

Nový domov v Pakistane bol hrôza. Cez okná a dvere presakovala neznesiteľná letná páľava a vypĺňala stiesnený priestor vlhkým smradľavým vzduchom. Boli sme odchovaní na klimatizácii, preto sme sa väčšinou so sestrami prebúdzali natlačené v miniatúrnej rodičovskej spálni – jedinej klimatizovanej miestnosti. Keď sme sa premiestňovali, opatrne sme našľapovali, aby sme nestúpili na šváby. Pod nohy sa nám plietla rozličná háveď a behala nám po prstoch, ak sme si nedali pozor. V Pakistane sa dievčatá vonku nehrajú ani sa nepreháňajú na bicykli. Nechodia ani na tenis, ani na squash, ani na kriket. Ak sme chceli ísť von, džínsy a tričká sme museli nechať v skrini. Namiesto nich sme si obliekli tradičný odev šalvár kamíz pozostávajúci z dlhej tuniky a voľných nohavíc. Hlavu a hruď sme ukryli pod dupattu. Prešli mesiace, než sme si zvykli na ulice s vyziabnutými túlavými psami, so zablchavenými mačkami a s pobehujúcimi jaštericami.

Týždeň pred sobášom sa k nám prihrnuli mimomestskí príbuzní. Niekoľko sme ich ubytovali u starého otca či iných členov rodiny, lenže časť sa s kuframi vteperila do nášho aj tak preplneného bytu. Len čo sa vybalili, pustili sa do zariaďovania svadby. Strýkovia pendlovali do banketovej sály a dohliadali na prípravy. Tety sa motali okolo šiat, náramkov a kvetín. Sestry a sesternice sa natlačili do obývačky a nacvičovali choreografie na dva večierky méhndí.

Ako obarená som postávala uprostred rušného diania. Bola to moja svadba, no úsilie príbuzných, ich výdavky a nasadenie akoby sa ma netýkali. Nikto sa ma nespýtal, aké kvety by som si priala alebo aké jedlo by sa na hostine mohlo podávať. Nikto ma neprizval, aby som si vybrala hudbu alebo aspoň farbu rúžu. Nezaujímali sa, či sa mi páčia šaty, ktoré mi na jednotlivé príležitosti navrhli. (Svadobné šaty a šperky mi vybrala Ahmadova rodina. Našej rodine ich mali ukázať na jeho večierku méhndí.) Akoby som stála na brehu rieky a pozorovala vodu. Valila sa a stúpala vo vlnách. Bolo mi jasné, že ma zakrátko pohltí a nič nezmôžem.

No zrejme najzvláštnejšie na tom všetkom bolo, že to robili preto, aby ma spojili s neznámym človekom. S mužom, s ktorým sme si vymenili len niekoľko stručných mejlov.

Krátko pred mojím méhndí sa Ahmad predsa len objavil.

* * *

Prvý raz sme sa stretli pomerne nečakane, keď nás jeho rodina všetkých pozvala k nim domov. Bolo mi treba vziať miery na svadobné šaty, aby ich mohli dať ušiť. Keď sa skúška skončila, priviedli ma do obývačky.

„Poď sem, Samra,“ zvolala z pohovky Ahmadova matka. „Naša budúca dcéra musí sedieť pri nás.“ Ukázala na neveľký priestor medzi sebou a manželom. Poslušne som si k nim prisadla, ale neubránila som sa nepríjemnému pocitu, že s rodičmi nemajú nič spoločné.

Okrúhla tvár Ahmadovej matky sa s maminou nežnou krásou nedala porovnať. Vyžarovala nafúkanosť a chlad. Ani úsmev ju neobmäkčil. Stisla tenké pery a kútiky jej ovisli akoby na znak nesúhlasu. No najväčšmi mi udrel do očí rozdiel medzi Ahmadovým a naším otcom. Ahmadov abbá rozprával presvedčivo, pôsobil vzdelane a osvietene. Lenže sa neusmieval. Ani si nikoho láskavo nedoberal, ani mu v očiach neposkakovali šibalské iskričky ako ockovi. Mamu očaril, ale mne pripadal povýšenecký. Za posledné týždne vo mne vzrástlo podozrenie, že občasné milé slová a hrejivé povzbudenia len predstierajú. Pochybovala som, že im možno dôverovať, nieto si ich obľúbiť.

Sedela som zakliesnená medzi dvoma neznámymi ľuďmi. V duchu som ďakovala, že mi dupatta ukrýva tvár, a tak si moju sklonenú hlavu nevysvetlia ako odmietnutie, lež ako náležitú skromnosť.

Nekonečné minúty sa rozprávali o mne. Svoj tmavozelený hodvábny šalvár kamíz som už poznala do najmenšieho detailu. Odrazu rozhovor prerušilo prenikavé zvolanie Ahmadovej matky.

„Ahmad, tu si!“

Hlboký hlas všetkým zaželal salam alejkum.

Tvár sa mi nečakane rozhorela, srdce išlo vyskočiť z hrude, sotva som sa nadýchla. Bolo mi na odpadnutie. Nechcelo sa mi veriť, že sme s Ahmadom v jednej izbe. Prvý raz som o ňom počula pred mesiacmi, keď rodičia dostali ponuku od jeho rodiny. Od tej chvíle bol Ahmad čosi ako duch, akási neurčitá abstrakcia. Takmer nič som o ňom nevedela, ale odvšadiaľ som počúvala, aký je úžasný. Náhle som si uvedomila, že som sa s tým nejasným opisom stotožnila. Vytvorila som si o ňom predstavu, čosi ľahké a nehmotné, čo som si so sebou nosila v myšlienkach. Bola to hlúposť, precitla som natlačená medzi jeho rodičmi. Bála som sa zdvihnúť hlavu. Nedokázala som sa naňho pozrieť, no cítila som jeho rozmernú, výraznú prítomnosť. Jeho tieň nás všetkých pohltil.

Doľahol ku mne hlas jeho sestry. „Samra, vstaň,“ ozvala sa Fátima. „Postav sa. Chcem vás vidieť spolu.“

Pomaly som jej vyhovela. So sklopeným pohľadom som odstúpila od pohovky. Jeho silueta sa ku mne priblížila. Otočil sa a postavil sa vedľa mňa. Plecia sa nám dotkli. Zmeravela som.

V izbe sa okamžite rozprúdila debata. „Pasuje im to spolu... Sú takí vysokí... Sú stvorení jeden pre druhého!“

Potom znova prehovorila Fátima. „Zdvihni hlavu, Samra,“ prikázala mi. „Prečo si vážna?“

Neprinútila som sa do úsmevu.

„No tak si radšej sadni,“ zašomrala.

Vrátila som sa na pohovku medzi Ahmadových rodičov. Ahmad sa posadil oproti mne, ale ešte som celkom nezdvihla hlavu, aby som sa mu pozrela do tváre. Ukradomky som k nemu zaletela pohľadom. Panebože, pomyslela som si. Veď to nie je chlapec, ale muž! Vyzerá ako urastený strýko. Sklopila som oči. Hlava nechápala, ako s ním práve ja môžem byť v nejakom vzťahu. Bol neprehliadnuteľný, mocný a budil rešpekt. A ja som bola len mladé dievča. Aj keď som bola vysoká, v porovnaní s ním som si pripadala úplne bezvýznamná. Akoby zo mňa vyfučal život, akoby som v jeho prítomnosti ani nežila.

* * *

Chúlila som sa na posteli v strýkovom dome, zatiaľ čo hlučná oslava méhndí bola dolu v plnom prúde. Narastala vo mne úzkosť a ťažko sa mi dýchalo. Túžila som utiecť, vrátiť sa do svojej izby v Ruwaise, k priateľom, k starému životu.

Spomenula som si, čo mi raz otec povedal o strachu. Mala som asi desať rokov, keď sme sa celá rodina vybrali do zábavného parku. S mladšími sestrami sme sa už-už chceli rozbehnúť k obľúbeným kolotočom, keď vtom otec zastal a chytil ma za ruku.

„Nie, Samra. Pôjdeš so mnou,“ prikázal mi. Odviedol ma k obrovskej horskej dráhe. „Už si dosť veľká, aby si to vyskúšala.“

Niekoľko sekúnd som sa dívala, ako sa vozíky rútia po kolosálnej železnej konštrukcii. Deti a dospelí sa kŕčovito držali sedadiel a jačali. Zhrozene som pokrútila hlavou. Ocko sa ku mne naklonil a pozrel mi do očí.

„Samra, strachu sa musíš postaviť čelom, inak ho neporazíš. Len tak si obľúbiš život.“

Neochotne som sa podvolila, dala sa tam odviesť a usadiť na sedadlo. Keď sme sa pohli, prekvapilo ma, že v trhavých zákrutách a pri nečakanom klesaní nejačím od hrôzy, ale od radosti. Do horskej dráhy som sa zamilovala.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

Prológ

Prvá časť

Kapitola 1

Druhá časť

Tretia časť

Štvrtá časť