Ukážka z elektronickej knihy

Ariana a Reňa s mamou, Zaleszczyki, okolo r. 1935

Reňa a ja

Keď som mala prísť na svet, rodičia vyrobili papierového bociana a postavili ho do okna. Mojej sestre Reni povedali, že budeme mať bábätko. Vtedy sa ešte nevedelo, či to bude chlapec alebo dievča. A tak som prišla na svet: ja, Ariana Spiegelová, 27. septembra 1930, v Stawkách^1, neďaleko hranice s Rumunskom. Malé jazerá sa tiež nazývajú stawki.

Starala sa o mňa opatrovateľka – ňaňa Kasia. Raz sa so mnou vybrala na prechádzku k jazerám. Na brehu sa pásla krava s čerstvo narodeným teliatkom. Keď nás zbadala, rozbehla sa k nám. Kasia ma rýchlo vybrala z kočíka a utekala preč. Krava zaútočila na kočík a zničila ho. Moja ňaňa mi vtedy zachránila život.

Môj otec Bernard bol veľký fešák: vysoký, so sivými vlasmi, ale počula som, že pôvodne ich mal ryšavé.

Moja mama Róža bola pekná. Neviem prečo, ale volali sme ju Buluš alebo Bulczyk.

Bývali sme na statku, na ktorom bol otec správcom. Okrem nášho domu tu stáli domy zámočníka a stolára. Chlapi z okolitých dedín k nám chodili pracovať. Pri dome boli vysadené kvety. O kúsok ďalej sme pestovali zeleninu, ktorú sme niekedy posielali rodine v meste a za to sme od nich dostávali cukríky. Chovali sme sliepky, prasce, husi, kravy a kone. Boli aj zabíjačky a údené klobásy. Keď som trochu podrástla, zbierala som v lese so sestrou jahody a otec ma brával na pole, aby mi ukázal, čo všetko sa tam robí.

Otec predával ľuďom z mesta cukrovú repu. Moja mama sa s nimi rozprávala, pomáhala mu zjednávať cenu, jazdievala na koni. Rada nás obliekala do krojov. Takto vyparádené sme chodili napríklad na dožinky do Zaleszczyk, kde sme spievali a stretávali sa so starostom.

Nepamätám si, že by medzi rodičmi dochádzalo k nedorozumeniam, no zrejme to nebolo šťastné manželstvo. Nakoniec mama od otca odišla a podala žiadosť o rozvod. Odviezla nás s Reňou do Przemyśla k svojim rodičom, otec zostal žiť na statku.

V Przemyśli sme bývali na ulici Slowackiego 19, jednej z hlavných ulíc mesta. Pod našimi oknami sa často konali pohreby, pretože neďaleko bol cintorín, ako aj slávnostné zhromaždenia. Napríklad tretieho mája – pri príležitosti výročia ústavy. Postávali sme na balkóne a sledovali prebiehajúce udalosti.

Moja starká Anna Meisterová mala v tom istom dome papiernictvo. Predávala knihy, zápisníky, ceruzky a pohľadnice s blahoželaniami. Vedľa obchodu bola lekáreň a obchod jej brata, ktorý býval spolu s manželkou na tom istom poschodí ako my. Starká a starký sa s nimi nerozprávali, pretože sa domnievali, že žena má milenca, a nepáčilo sa im to.

Náš byt sa skladal zo spálne, kde spali starkí, a z veľkej obývačky, kde sme spali ja a Reňa. V miestnosti sa nachádzali klavír, stôl, za ktorým sme jedávali, a kachľová pec. V kuchyni spávala naša slúžka Pelagia Paliwoda. Mali sme, samozrejme, aj kúpeľňu s tečúcou vodou a vaňu.

Spočiatku sme nechodili do školy, učili sme sa doma. Mama si všimla, že mám recitátorský talent, naučila ma niekoľko básní a odišla so mnou do Varšavy. Reňa zostala v Przemyśli. Vo Varšave sme sa zoznámili s pani Arciszewskou, ktorá ma učila recitovať. Bývala v paláci s dvomi psami a mala ma rada ako vlastnú dcéru. Neviem, ako sa to stalo, ale prijali ma do Cyrulika Warszawskiego. Recitovala som, hrala na klavíri a spievala. Nemala som trému. Nerobilo mi problém vystupovať a recitovať čokoľvek, aj verše významných poľských básnikov – Tuwima a Brzechwy. Tí nás pozývali aj k nim domov. Myslím si, že sa im páčila moja recitácia. Mala som veľmi rada ich básne. Brzechwa raz prišiel na moje predstavenie a dal mi malú kačičku. Kačku-čudáčku zo svojej básne. Hrali sme to predstavenie aj v iných mestách. Pamätám sa, že som vystupovala napríklad v Lodži, dokonca mám odtiaľ aj fotografiu. Mama sa poznala vo Varšave s ľuďmi od filmu a začala ma presadzovať ako herečku. Chcela mať zo mňa filmovú hviezdu, ale ja som nemala žiadne profesionálne fotografie, iba tie z Przemyśla a zo svojich vystúpení v Lodži. Mama poznala vo Varšave fotografku Halinu Zalewskú, ktorá mi urobila celý album fotiek. Často som pozerala filmy so Shirley Templovou. Páčili sa mi jej kučeravé vlasy. Moje boli rovné, ale podobne ako ona, aj ja som bola drobná a živá, hrala som na klavíri, tancovala a spievala. Milovala som Shirley Templovú, všetci ju milovali, no ja som mala vlastný štýl. Veru tak. No napriek tomu písali, že som poľská Shirley Templová.

Moja sestra Reňa bola odo mňa staršia o šesť rokov. Mala rada vtáky, ich spev, milovala stromy. Bola romantická a citlivá, život vnímala veľmi poeticky.

Ja som bola tá normálna a veselá, ona tichá a inteligentná. Písala básne a mama ju v tom veľmi podporovala. Keď sme žili u starkých, chodili sme na klavír a Reňa aj na hodiny poľštiny k profesorovi Jerschinovi. Často mi rozprávala príbehy, stále si niečo písala, tichučko sediac na posteli. Svoje zápisky si schovávala. Keď som sa jej pýtala, čo robí, odvetila, že píše denník, ktorý je jej dobrým priateľom. Nikdy mi ho však neukázala. Nevedela som, o čom píše, nehovorila o tom. Denníku sa zverovala so svojimi tajomstvami a starostlivo si ich strážila.

Vojna nás zasiahla v Przemyśli. Práve sme sa vrátili z prázdnin u otca a pripravovali sme sa do školy. Ľudia utekali pred blížiacimi sa Nemcami. Starká povedala, že nikam nejde, neopustí dom a je jej jedno, čo sa stane. Starký, Reňa a ja sme sa vybrali do Ľvova. Bola to nebezpečná cesta, okolo nás stále padali bomby. Prebiehali sme cez polia a ukrývali sa v lesoch. Reňa si poranila nohu. Napokon nás niekto zviezol na voze.

V Ľvove sa nám naskytol hrozný obraz: na uliciach ležali zabité kone. Zrazu sa zjavili ruskí vojaci, hoci sme čakali Nemcov. Odoberali zbrane poľským vojakom. Bolo to veľmi smutné, v meste panovala skľučujúca nálada. Zachytili sme nový neznámy jazyk. Všetko bolo nové. Nemali sme čo jesť. Na jeden bochník chleba sme museli stáť v rade od tretej rána.

23. septembra sa v Ľvove začala ruská okupácia.

Vrátili sme sa do Przemyśla, ktorý tiež obsadili Rusi. Načo zostávať v Ľvove? Kým sme boli preč, starká o nás nič nevedela. Neboli telefóny ani rádio. Veľmi sa potešila, keď sme sa vrátili. Rusi obsadili našu časť mesta a Nemci zvyšok Poľska. Od mamy nás delila rieka San, ktorá predstavovala rusko-nemeckú hranicu.

Ruskí vojaci boli úplne iní ako poľskí. Strašne smrdeli. Zrejme si šaty menili len občas. Mali hliníkové hrnčeky – ešusy, vyrobené z plechoviek od konzerv, v ktorých si aj varili. Na rukách mali aj pätoro hodiniek, no nezdalo sa mi, že by si ich boli kúpili. Nechápala som, aký má zmysel nosiť toľko hodiniek. Jeden z veliteľov sa chcel stoj čo stoj oženiť s Reňou. Nevadilo mu, že má len pätnásť…

Vojaci milovali blahoprajné pohľadnice z obchodu starej mamy, volali ich ľubovnyje kartočky. Najviac sa im páčila pohľadnica, na ktorej boli mládenec a usmiate dievča. Na nás deti boli dobrí, prihovárali sa nám po rusky, ja som im však skoro vôbec nerozumela.

V začiatkoch ruskej okupácie sa toho veľa nedialo. Reňa mala svoje vyučovanie a ja zase svoje. Bola som prváčka. Učivo nebolo ťažké. Museli sme sa učiť ruštinu slovom aj písmom, mali sme aj poľštinu a aritmetiku. Pamätám si, že som si robievala veľa domácich úloh.

Reňa začala študovať na druhom stupni základnej školy. Niekedy som sa chodila korčuľovať. Nešlo mi to najlepšie, ale snažila som sa. Občas sme sa s Reňou hrali s papierovými bábikami. Vytvárala ich Reňa: jednu blondínku, druhú brunetku. Potom sme ich vystrihovali a kreslili sme im rôzne šatôčky: pyžamo, zásterku do kuchyne, sukne, večerné róby. Tie rôznofarebné šaty boli roztomilé. Vystrihovali sme ich s maličkými záložkami, aby sa na bábikách dali prichytiť.

Niekedy som sa hrala s Dzidkou Leszczyńskou. Dzidka bola moja najlepšia kamarátka, chodili sme spolu do jednej triedy. Jej sestra zase bola v triede s tou mojou. Ich otec vyzeral ako šľachtic: vysoký a fúzatý. Mal zvláštne meno: Ludomír. Bol majiteľom malej továrne na balenie kávy. Trávila som u nich doma veľa času.

V Przemyśli bolo veľa ruských vojakov, pretože teraz to bolo hraničné mesto. Vojaci si stavali ubytovne. Na rieke San bol most, ktorý spájal nemeckú a ruskú okupačnú zónu. Nemecký vojak stál na jednej strane mosta a ruský na druhej. Na prechod cezeň sme potrebovali špeciálne povolenie. Hoci sme sa prispôsobili okupácii, trápilo nás, že sme sa nemohli stretávať s mamou. Sem-tam sme dostali od nej list, komunikácia medzi nami bola obmedzená. Dlho sme nevedeli, čo s ňou je, či vôbec žije. Sestrina najlepšia priateľka sa volala Nora. Nebola taká pekná ako Reňa a mala mrzutú povahu. Chodievala som k nej s Reňou, pamätám sa na jej tmavú izbu. Nora bola umelkyňa a dôverníčka mojej sestry. Keď Reňa napísala báseň, Nora ju ilustrovala. Aj ona písala, ale nemala taký talent ako Reňa. Často spolu diskutovali o poézii a literatúre, o škole, cenách a o spolužiakoch. Boli odo mňa staršie a už ich zaujímali chlapci. Samozrejme, že sa niekedy aj pohádali. Vtedy Reňa hovorila, že už má Norky plné zuby. To isté vravela aj Norka a potom sa všetko vrátilo do starých koľají. Reňa bola vzorná žiačka, v škole obľúbená. Vynikala najmä v poľštine. Veľakrát dostala ocenenie ako najlepšia v triede, bola hrdá na svoje úspechy a chválila sa nimi. Vlastne sa so mnou rozprávala takmer o všetkom, aj keď som bola oveľa mladšia. Niekedy ju učitelia poprosili, aby napísala nejakú báseň na školskú slávnosť, a pretože ja som dobre recitovala, prednášala som jej verše. Učila som sa ľahko a recitovala s vášňou.

Mama mi veľmi chýbala. Prežila som s ňou väčšinu detstva, veľa sme cestovali, spolu sme bývali vo Varšave. Mojej sestre chýbala ešte viac, lebo ona zostala bývať u starkých. Bolo to veľmi smutné.

Na jar 1941 k nám prišiel lekárnik z Varšavy a priviezol nám listy od mamy. Veľmi sme sa tešili. Dozvedela som sa, že mama sa teraz volá Marianna Leszczyńska. Vôbec ma to netrápilo, vedela som, že na to musí existovať vysvetlenie. Všetci sme boli šťastní, že žije. Starkí dali lekárnikovi peniaze, šperky a veľa listov, ktoré mal mame odovzdať.

Reňa sa zoznámila so Zygmuntom, bol od nej o jeden alebo dva roky starší a chodil do tej istej školy. Najskôr som ho vnímala len tak z diaľky, no potom, keď začali spolu chodiť, vídala som ho často u nás doma. Vtedy som ho spoznala lepšie. Reňa ho veľmi ľúbila, stále o ňom hovorila. Zygo bol náramne pekný, vysoký chlapec. Mal čierne kučeravé vlasy, zelené oči a jamky v lícach. Naša mama chodila na druhý stupeň základnej školy s jeho mamou. Reňa sa ma pýtala, čo si o ňom myslím, a ja som, samozrejme, mala svoj názor. Bola som sebavedomá, žila som vo Varšave, precestovala som kus sveta a nebála som sa nahlas povedať, čo si myslím.

Rusi začali deportovať ľudí na východ. Odviezli obyvateľov z druhej strany našej ulice. Povrávalo sa, že onedlho budeme na rade. Spočiatku sme nevedeli, kam ich berú, ale potom prišli listy zo Sibíri. Ďalšie deportácie mali byť v lete 1941. Ach, nebol to príjemný pocit – vedieť, že nás odvlečú.

Jedného dňa sme začuli padať bomby. Najskôr svišťanie a potom výbuch. Nemci sa vracali do Przemyśla. Na smrť vystrašení sme sa ukryli v pivnici oproti nášmu domu. Odrazu tam vtrhol ruský vojak a mával pred nami pištoľou. Všetci sme zamreli od hrôzy. Vojak vlastne na nikoho konkrétneho nemieril, iba mával a kričal, napokon vybehol. Nikomu sa nič nestalo. Keď sa skončilo bombardovanie, vyšli sme von. Bola to hrozná skúsenosť.

Rusi boli na ústupe, prichádzali Nemci. My sme zostali v strede. Báli sme sa Nemcov, pretože sme počuli, že nenávidia židov a že tá ich okupácia bude iná. Od Rusov nám hrozila deportácia na Sibír, čo s nami hodlajú urobiť Nemci?

Na začiatku bol chaos, nechodili sme do školy. Potom sa začalo vyučovanie pre všetkých okrem židov. Onedlho, 1. júla 1941, bol zavedený zákon, že židia musia nosiť na ramene pásku s Dávidovou hviezdou. Ja som ju nikdy nenosila, skrátka som vychádzala bez nej. Asi som bola príliš malá, aby som si uvedomovala následky. Ďalší rozkaz sa týkal kožuchov: všetky teplé odevy a topánky sa museli odovzdať nemeckej armáde, lebo bola tuhá zima. Môj starký sa nechcel vzdať kožuchov a zimné oblečenie schoval u ukrajinskej rodiny dúfajúc, že raz sa poň vráti. Aspoň že ich nedal Nemcom. Potom odniesli klavír… Takto sa skončili moje hodiny hudby. Na naše prekvapenie sa zlepšila komunikácia s mamou. Listy z Varšavy prichádzali pravidelne a spolu s nimi novinky z jej života.

Reňa sa ďalej stretávala so Zygmuntom, bola doňho zaľúbená až po uši. Stále sa k sebe túlili v kúte izby, kde mali aspoň trochu súkromia. Niekedy sedeli pri kachliach, šepkali si, objímali sa a občas sa nahlas zasmiali. A kde som vtedy bola ja? Na druhom konci miestnosti, aby som nezavadzala. Bol to jej chlapec, milovala ho a žiarlila na iné dievčatá, vrátane mňa.

Zakrátko prišlo rozhodnutie, že všetci židia v Przemyśli sa musia presťahovať do geta. Starkí, ktorí celý život prežili v dome na ulici Slowackiego, si museli nájsť ubytovanie v inej časti mesta. Ťažko to niesli, pobalili všetko, čo sa dalo, a presťahovali sme sa do oveľa menšieho bytu. Patrila k nemu však záhradka s voňavými kvetmi. O niekoľko dní nám oznámili, že mám prejsť na árijskú stranu. Mala som iba jedny šaty a tmavomodrý obnosený kabátik. Starký mi vložil do kufra dve americké dvadsaťdolárovky a nejaké šperky. Všetko bolo ukryté v rúčke kufra. Prišiel Zygmunt a vyviedol ma z geta. Trochu som sa bála, pretože mi nepovedali, kam idem. Nevedela som, či ideme na árijskú stranu alebo iba na iné miesto v gete. Ani mojej sestry nebolo. Starkí zostali sami.

Zygmunt ma zaviedol k Leszczyńským. Keď som sa zoznámila s celou rodinou, trochu som sa upokojila, najmä keď mi pán Leszczyński povedal, že pôjdeme za mamou. Bola som prešťastná! Zostala som u nich týždeň, potom sme išli na vlakovú stanicu. Hoci ma všetci v Przemyśli poznali, nikto nás nezadržal. Na stanici boli gestapáci so psami, pán Leszczyński mi však pevne zvieral ruku. S fúzami a klobúkom vyzeral ako dáky úradník. Cestovali sme vlakom do Krakova, kde boli tiež vojaci so psami. Bála som sa. Presadli sme do iného vlaku, ktorý mieril do Varšavy. Kontrolovali nám doklady a pán Leszczyński povedal, že som jeho dcéra. Nemci sa ho príliš nevypytovali, pretože vyzeral ako Nemec a dobre hovoril po nemecky. Hoci som sa bála psov, vžila som sa do roly jeho dcéry a podarilo sa mi potlačiť strach. Dorazili sme do Varšavy. Keď sme vyšli zo stanice, podišiel k nám akýsi človek a prihovoril sa pánovi Leszczyńskému: „To je židovské dieťa?“ Pán Leszczyński sa strašne rozčúlil, očervenel a rozkričal sa na neho: „Ak hneď nezmizneš, zabijem ťa!“ Muž rýchlo odišiel.

Mama nás už očakávala. Božemôj, to bolo zvítanie! Obidve sme plakali od dojatia. Všetci plakali. Mama bola krásna, ako vždy, ja som vyzerala ako sirota. Navečerali sme sa, pán Leszczyński ma tuho objal, poprial veľa šťastia a rozlúčil sa s nami.

Beredowci, naša hostiteľská rodina, s ktorou sa mama priatelila, boli katolíci, hoci pani Beredowá mala židovský pôvod a z toho vyplývajúce problémy.

Išli sme s mamou do jej bytu v Žoliborze, kde bývala s dvomi sesternicami preláta Fajeckého, kňaza, ktorý ju pokrstil. Mama pracovala v jeho kancelárii, pretože potreboval niekoho, kto vie po nemecky. Chodila aj do kostola a povedala mi, že ma tiež pokrstia, ale najprv mi musí kúpiť nové šaty. Onedlho som sa stretla s prelátom Fajeckým. Bol to milý, veselý muž, trochu pri tele. Jeho kostol bol na Hožej ulici. Pani Beredowá sa stala mojou krstnou mamou. Krstného otca som nemala. A tak ma pokrstili…

Tu sa môj príbeh začína odznova. Teraz som sa volala Elžbieta Jaroslava Alicja Leszczyńska. Vedela som, čo to znamená. Bol to môj nový život. Akoby som stála na javisku a hrala úlohu múdreho dievčatka. Všetko mi bolo jasné. Vedela som, čo mám robiť: zabudnúť na minulosť a myslieť iba na dnešok. Hneď po krste ma prelát ubytoval v kláštore, najskôr u milosrdných sestier, neskôr ma presťahovali k uršulínkam. Kláštor vyzeral ako škola s internátom. Učila som sa, modlila sa so sestričkami a s inými deťmi. Neboli so mnou problémy, naučila som sa modliť a chodiť na sväté prijímanie. Mama ma navštevovala každú nedeľu. Nevedela som, čo sa deje za bránami kláštora, rehoľníčky nás chránili pred správami o vojne. Po niekoľkých mesiacoch som sa vrátila k mame. Bola som pripravená žiť po novom, lebo som mala nové doklady, vedela som sa modliť a mohla som spolu s mamou chodiť do kostola. V maminých dokladoch stálo, že je bezdetná, takže som musela hovoriť, že som jej sesternica, a nie dcéra, ale v skutočnosti bola moja mamička a ja jej dcérka. Vzdelávala som sa v takzvaných kompletoch. Vyučovalo sa v bytoch učiteľov. Na latinčinu som dochádzala zo Žoliborzu až do Mokotowa.

Žili sme na árijskej strane. Vedela som, že aj vo Varšave je geto. Na uliciach som vídala deti, hladné deti s vydutými bruškami. Pochopila som, že sú to židovské deti bez domova, ktoré ušli z geta. Žobrali, sedeli na chodníkoch, takmer holé, špinavé. Ľudia im dávali jedlo.

Nemala som ani potuchy, čo sa stalo so starkými, s otcom a jeho druhou rodinou. Nevedela som nič o Reni. Mama sa chcela dozvedieť, čo sa tam robí, a odišla s pánom Andelem, priateľom Beredowcov, do Przemyśla. Našli len sestrin prívesok, ktorý stále nosila pri sebe. Mama sa vrátila a povedala mi, že Reňa je mŕtva a po starkých sa zľahla zem.

Mamin známy pán Perucký jej vybavil prácu v Európskom hoteli, ktorý patril rodine Przezdzieckých. Mama hovorila po nemecky a francúzsky a stala sa asistentkou manažéra.

Mala na starosti korešpondenciu pre nemeckých dôstojníkov, ktorí obývali tristo hotelových izieb. Medzi nimi napríklad generál von Kleist či spisovateľ Rudolf Meier von Schwanebeck, ktorý pracoval v Mitrope, firme dodávajúcej vybavenie do reštauračných a spacích vozňov. Spriatelil sa s mamou, dokonca jej podaroval svoju knihu Die Brüder Brumby.

V hotelových službách pracovali iba Poliaci: recepční, upratovačky, úradníci a účtovníci. Jediný etnický Nemec – pán Kurtz – bol zástupcom riaditeľa, aj keď nemčina a korešpondencia mu, na rozdiel od mojej mamy, robili problémy. Riaditeľ hotela Július Kosiński, milý človek, ktorý mal mamu rád, bol ženatý a mal syna Wojtka, s ktorým som sa niekedy hrávala v ich hotelovom byte. Wojtek bol odo mňa trochu mladší.

Table of Contents

Titulná strana

Reňa a ja