Arnaldur Indridason

Stínový vrah

Originální název: Pýska húsid

Vydáno u Forlagid Publishing, Reykjavík 2015

Překlad Kristina Himmerová

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © Arnaldur Indridason, 2015

Title of the original Icelandic edition: Pýska húsid

Published by agreement with Forlagid Publishing, Reykjavík,

www.forlagid.is

Translation © Kristina Himmerová, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9009-3 (epub)

ISBN 978-80-243-9010-9 (mobi)

Jedna

Loď Súðin opatrně proplouvala kolem fregat a torpédoborců do přístavu v Reykjavíku. Krátce nato začali vrávorající pasažéři postupně opouštět palubu, šťastní, že opět cítí pevnou půdu pod nohama. Cestou přes záliv Faxaflói se loď po dosud klidné plavbě dostala do silného jihozápadního větru a deště a házelo to s ní sem a tam. Většina lidí zůstala v podpalubí, kde bylo těsno a vlhko z mokrých šatů cestujících. Někteří na těchto posledních metrech před městem ještě dostali mořskou nemoc, mezi nimi i Eyvindur.

Nalodil se v Ísafjörðuru se svými dvěma odřenými cestovními taškami a většinu plavby prospal, vyčerpán z obchodní cesty. V taškách měl krém na boty Meltonian a leštidlo Poliflor. Kromě toho měl s sebou vzorky nádobí, které se snažil prodat ve vesnicích a na statcích na západě: talíře, hrnky a příbory, které jeho zaměstnavatel dovezl z Holandska těsně před vypuknutím války.

Krém na boty a leštidlo se prodávaly docela dobře, ale přestože se snažil vychvalovat i jídelní servis, vypadalo to, že lidé v těchto zlých časech na takové věci nemají ani pomyšlení. Navíc mu tentokrát bylo zatěžko opravdu se soustředit. Nebyl ve své kůži a vynechal několik míst, která na svých cestách obvykle navštěvoval. Nějak mu chyběla přesvědčivost, onen takřka náboženský zápal, který – jak jeho zaměstnavatel neustále zdůrazňoval – je pro dobrého prodavače nepostradatelný. A tak se vracel jen s hrstkou objednávek. Eyvindur měl kvůli tomu špatné svědomí. Mohl se do toho nepochybně mnohem víc obout. Věděl, že těch pár objednávek, které přivezl, sotva ztenčí velkoobchodníkovy zásoby. Když před dvěma týdny vyrazil z Reykjavíku, byl velmi rozrušen. I proto cesta nedopadla tak dobře, jak by si přál. Pohádal se s Verou, poté co po ní s neobratností sobě vlastní žádal jakési vysvětlení, a to mu celou dobu leželo v hlavě. Zareagovala na to velmi prudce, zahrnula ho nadávkami, a jen co loď vyplula z přístavu směrem na západ, už svých slov litoval. Měl čtrnáct dní na úvahy a přípravu omluvy, i když si nebyl tak úplně jistý, jestli se opravdu mýlil. Její reakce mu však připadala upřímná. Tvrdila, že nemůže ani uvěřit, že se od něj něčeho takového dočkala. Pak propukla v pláč, zamkla se a odmítala s ním mluvit. Eyvindurovi hrozilo, že zmešká loď, a tak tedy popadl tašky s krémem na boty, leštidlem a holandským nádobím a zatoužil po tom, aby nemusel být obchodním cestujícím a trávit tolik času mimo domov, aniž by věděl, co Vera mezitím provádí.

Na to samé myslel i ve chvíli, kdy doskočil na pevninu a rychlým krokem zamířil do centra města. Pospíchal domů, jak nejrychleji mohl, navzdory svému mladému věku tělnatý a těžkopádný, špičky chodidel mírně vytočené ven, na sobě trenčkot a v každé ruce jednu tašku. Déšť mezitím zesílil, voda mu stékala z krempy klobouku do očí a promáčela mu kalhoty a boty. Schoval se ve vchodu do lékárny a nakoukl za roh na náměstí Austurvöllur. Před budovou parlamentu po náměstí právě pochodoval oddíl vojáků. Britské oddíly pomalu nahrazovaly ty americké. Kvůli všem těm Američanům, velkým náklaďákům, barikádám z pytlů s pískem, dělům a vojenským džípům se po Reykjavíku málem nedalo pohybovat. Kdysi tak poklidné městečko bylo od začátku války k nepoznání.

Vera na něj v přístavu občas čekala, doprovázela ho domů a vyprávěla mu, co se mezitím stalo, a on jí pověděl vše o své cestě, jaké potkal lidi, jak šly obchody. Přiznal se, že neví, jak dlouho tu práci ještě bude moct dělat, a že má pocit, že není zrovna nejlepší obchodník. Jednoduše nevěděl, jak zboží vychválit, aby v zákaznících probudil nutkavou touhu ho vlastnit. Navíc mu dělala problémy konverzace, na rozdíl třeba od Felixe. Ten sebevědomím přímo oplýval.

Stejně tak Runki. I on se na lodi Súðin někdy plavil s taškami napěchovanými všemi možnými klobouky a jinými pokrývkami hlavy z Lutonu. Eyvindur Runkimu záviděl jeho rázné vystupování, vždycky hrozně přeháněl, byl sebejistý, lidé mu viseli na rtech. To byl opravdu rozený prodavač. Klíč k úspěchu spočíval v jeho sebedůvěře. Zatímco Eyvindur pořád ještě blábolil něco o holandském nádobí, lidé v celém městě už si nasazovali Runkiho nové klobouky a tvářili se, jako by udělali nejlepší kšeft svého života.

Eyvindurovi došla trpělivost a nemohl déle čekat, až déšť ustane. Vzal obě tašky, sklonil hlavu a přeběhl přes náměstí, do větru a deště, toho studeného, pozdně letního deště, který skrápěl město. Bydleli s Verou v malém pronajatém bytě, který patřil bratrovi jeho otce. Bytů byl ve městě nedostatek a tomu odpovídala výše nájemného. Lidé se hrnuli z venkova do měst, hlavně do Reykjavíku, v naději, že získají práci v armádě, pořádné peníze, lepší život. Jeho strýc vlastnil ve městě několik bytů a přišel si na pěkný balík, avšak k Eyvindurovi byl spravedlivý a částka, kterou požadoval, byla přiměřená. Přesto pro něj bylo nájemné dost vysoké a stávalo se, že strýce musel žádat o odklad, když na tom byl se sebevědomím obzvlášť špatně a práce mu nic nevynášela.

Byt se nacházel v přízemí třípatrové betonové budovy. Odemkl vchodové dveře, následně dveře bytu a rychle se vrátil pro tašky, které si odložil venku, a donesl je dovnitř.

Mezitím zavolal na svou milou, pevně přesvědčen, že už na něj čeká.

„Vero? Drahoušku?“

Nikdo se neozval. Eyvindur zavřel dveře, rozsvítil a zhluboka se nadechl. Poslední kousek cesty tolik spěchal, a zbytečně. Vera nebyla doma. Byla někde venku a on bude muset ještě chvíli počkat, než si k ní bude moct sednout a omluvit se za svá slova. V duchu si už nacvičil, co by chtěl a měl říct, aby všechno bylo zase jako dřív.

V dešti promokl do poslední nitky. Sundal si klobouk, kabát přehodil přes židli v obývacím pokoji. Sako pověsil do šatní skříně. Otevřel jednu tašku a vytáhl z ní půl kila pravé kávy, kterou sehnal na západě; těšil se, že Veře udělá radost. Cestou do kuchyně se náhle zastavil. Na šatní skříni bylo něco neobvyklého.

Eyvindur se otočil a skříň na chodbě ještě jednou otevřel. Na ramínku tam viselo jeho sako, vedle jedno trochu delší sako a druhý kabát. Co ho však zarazilo, byly věci, které chyběly. Nebylo tam Veřino oblečení. Chyběly boty, které obvykle ležely na dně skříně. I její dva kabáty byly pryč. Chvíli zamyšleně hleděl do skříně, pak přešel do ložnice. Tam stála druhá, trochu větší šatní skříň se zásuvkami na punčochy a spodní prádlo a s tyčí na košile a šaty. Eyvindur otevřel dveře skříně, vytáhl zásuvky a pochopil, že veškeré Veřino oblečení záhadně zmizelo. Všechny jeho věci byly stále na svém místě, ale už tam nebyl jediný kousek dámského oblečení.

Eyvindur nevěřil vlastním očím. Jako v transu přistoupil k Veřinu nočnímu stolku, celý ho prohledal a zjistil, že ani tady nezůstalo nic z jejích věcí. Ona ho opustila? Odstěhovala se?!

Nepřítomně se posadil na postel a vzpomněl si, co o Veře říkal Runki, když si myslel, že ho Eyvindur neslyší. Potkali se ve městě v hospodě Heitt og kalt, oblíbeném lokále vojáků, a prohodili spolu pár slov. Bylo to v den jeho odjezdu. Runki tam seděl s nějakým kamarádem a jedl smaženou rybu s hranolky, a když myslel, že je Eyvindur mimo doslech, utrousil tu poznámku o Veře.

Ten naprostý nesmysl, který měl ten ničema Runki raději hned odvolat, Eyvindur na tom měl trvat. Tu lež, která Veru tolik rozčílila a ranila, když se jí na to při loučení tak hloupě zeptal.

Eyvindur zíral na prázdné zásuvky a udeřil pěstí do postele. Ve skrytu duše se něčeho takového obával. A pomalu si přestával být jistý, že to, co Runki pošeptal svému příteli, byla opravdu jen sprostá pomluva. Že už se Vera taky zapletla do takzvané situace, že si něco začala s nějakým vojákem.

A o čem to mluvil jeho bývalý spolužák, ten neřád Felix, když se náhodou potkali v Ísafjörðuru? Bylo něco pravdy na tom, co říkal o škole a tom výzkumu, nebo ho chtěl jen ponížit, protože byl namol opilý a pořád tak odporný jako tenkrát, když si Eyvindur ještě myslel, že jsou kamarádi?

Dvě

Flóvent si prohlédl byt a nemohl najít nic, co by nasvědčovalo násilné potyčce. A přece jej násilí udeřilo vší svou zrůdností. Na zemi ležela mrtvola muže, kterého někdo střelil do hlavy. Vypadalo to jako poprava, oběť neměla šanci se bránit. Nebyla převrácena jediná židle. Ani stůl se neposunul. Všechny obrazy na stěnách visely rovně. Okna zůstala neporušená a zavřená, takže to nemohlo být vloupání. I dveře do bytu byly nepoškozené. Muž se střelnou ranou v zátylku tedy útočníkovi otevřel nebo mu nechal otevřené dveře, aniž by tušil, že to bude to poslední, co udělá. Vypadalo to, že ho napadli, zrovna když přišel domů, protože měl ještě na sobě kabát a v ruce svíral klíč od bytu. Na první pohled se nezdálo, že by z bytu bylo něco ukradeno. Jediným cílem návštěvníka zřejmě bylo spáchat tento zločin, a to takovým způsobem, že se z toho policisté, kteří na místě činu byli jako první, ještě pořád nevzpamatovali. Jeden z nich se v obývacím pokoji pozvracel. Druhý stál před domem a odmítal se vrátit dovnitř.

Flóventovo první opatření na místě činu bylo, že zahnal všechny, kteří se na vyšetřování případu přímo nepodíleli. Policisty, kteří nechali stopy po celém bytě. Svědkyni, která policisty informovala. Zvědavé sousedy, kteří nedovedli s jistotou říct, zda něco slyšeli, když se dozvěděli, že v bytě padl výstřel. Nakonec zůstal jen Flóvent a obvodní lékař, jenž přišel konstatovat smrt muže.

„Zemřel samozřejmě okamžitě,“ oznámil lékař, malý hubený muž s předkusem a dýmkou v zubech, kterou málokdy vyndával z úst. „Rána přišla z tak krátký vzdálenosti, že to nemohlo skončit jinak,“ pokračoval a vyfoukl kouř z dýmky. „Kulka vyšla z lebky okem, proto to zatracený svinstvo,“ dodal a zadíval se na kaluž pomalu schnoucí krve, která se pod mrtvolou vytvořila a rozlila se po dřevěné podlaze. Některý z policistů do tmavé louže omylem šlápl a uklouzl tak, že málem spadl. V krvi ještě byly vidět jeho šlápoty. Nábytek a stěny byly postříkané krví. Na závěsy se přilepily zbytky mozku. Vrah vystřelil přes tlustý polštář, aby ztlumil třesknutí, a pak ho hodil zpátky na pohovku. Skoro celá půlka obličeje obrácená vzhůru chyběla.

Flóvent se snažil vybavit si, jak postupovat při ohledávání místa činu. Vraždy v Reykjavíku nebyly na denním pořádku. Navíc byl v téhle práci ještě poměrně nový a chtěl všechno udělat správně. U kriminální policie v Reykjavíku pracoval teprve pár let. Jednou strávil půlku zimy na kriminálním úřadě v Edinburghu, kde nasbíral nějaké znalosti a zkušenosti. Mrtvého muže odhadoval asi na třicet let, vlasy už mu začínaly řídnout, na sobě měl omšelý oblek, kabát a levné boty. Pravděpodobně byl donucen si kleknout, a když ho střela zasáhla do týlu, převrátil se dopředu. Zásah do správného místa. To ale vrahovi z nějakého důvodu nestačilo. Mrtvola ležela na boku a vrah sáhl do rány a rozetřel muži krev po čele. Co to mělo znamenat? Považoval vrah za nutné zanechat po sobě jakýsi podpis? Projev, který pro něj byl důležitý, jehož význam však Flóvent nechápal. Měla to být omluva? Vysvětlení? Pochyby? Lítost? Od každého trochu? Nebo nic z toho, ale naopak provokace, ujištění, že pachatel ničeho nelituje a nemá žádné výčitky? Flóvent potřásl hlavou. Nedokázal z té krvavé mazanice nic vyčíst.

Kulku, která vězela pevně v podlaze, našli rychle. Flóvent místo označil, poté ji vytáhl kapesním nožem a prohlédl si ji na otevřené dlani. Ihned poznal, k jakému modelu náboj patří, protože se vedle zkoumání otisků prstů hodně zajímal také o zbraně. Kromě toho dbal na to, aby se v případě těžších zločinů pořizovaly fotografie pachatelů a míst činu. To vše tady bylo při řešení kriminálních případů novinkou. Když bylo třeba, zavolal fotografa, který měl ve městě malý fotoateliér, a nechal ho fotit pro policii. Díky tomu už získali pár informací a první poznatky o vyšetřování kriminálních případů – třebaže byly stále ještě velmi skromné a nerozvinuté.

„Ten střelec stál za ním, zbraň na délku paže od sebe,“ prohlásil obvodní lékař a na okamžik vytáhl dýmku z úst, než si ji zase vsunul mezi zuby. „Takže si dokážeš představit, jak byl přibližně vysokej.“

„Jo,“ řekl Flóvent. „O tom jsem zrovna přemýšlel. Ten vrah nemusel být nutně muž. Mohla to přece být žena.“

„Když já nevím. Dělají ženy takový věci? Myslím, že spíš ne.“

„Nechci vyloučit žádnou možnost.“

„Vždyť vidíš, že to je jasná poprava,“ namítl lékař a zabafal.

„S ničím takovým jsem se ještě nesetkal. Musel si kleknout na zem ve svým vlastním bytě a byl zastřelenej jako pes. Něčeho takovýho je schopnej jen chladnokrevnej parchant, ne?“

„A to čelo pomazané krví?“

„Jo, to netuším… Taky nevím, co to má znamenat.“

„Kdy myslíš, že se to stalo?“

„Ještě to nebude dlouho,“ odpověděl lékař a pohlédl na zaschlou krev na podlaze. „Možná půlden. Po pitvě to budeme vědět přesněji.“

„Takže včera večer?“ vyvodil z toho Flóvent.

V tu chvíli vešel fotograf se stativem a fotoaparátem Speed Graphic, který získal před válkou. Pozdravil Flóventa a lékaře, prohlédl si byt a místo činu a nehnul při tom ani brvou. Muž se dal zkušeně do práce, postavil stativ, otevřel fotoaparát, připevnil jej na stativ a do otvoru na zadní straně zasunul kazetu. V té byly dva filmy. Měl s sebou několik takových kazet a pár bleskových žárovek.

„Kolik chceš snímků?“ zeptal se.

„Pár jich udělej,“ řekl Flóvent.

„Ten pachatel byl někdo z armády?“ zajímal se fotograf, když se na chvíli zastavil, aby založil novou kazetu s filmy. Znovu fotoaparát připevnil na stativ a vyměnil žárovku.

„Proč myslíš?“

„Není v tom něco vojenského?“ odpověděl fotograf otázkou. Vypadal unaveně, bylo mu asi šedesát. Flóvent ho ještě nikdy neviděl se smát.

„Je to možné,“ pronesl Flóvent nepřítomně a začal se rozhlížet po stopách střelce, jestli po sobě něco nezanechal, otisky prstů, oblečení, popel z cigarety. Oběť si zjevně ještě krátce předtím zašla do kuchyně pro něco malého k snědku. Na stole ležel oschlý nakousnutý krajíc chleba se sýrem. Vedle stál šálek čaje, z něhož bylo upito pár loků. Flóvent u muže hledal peněženku, ale žádnou nenašel, nebyla ani nikde jinde v bytě.

„Řekl bych, že takhle rázně postupují jen vojáci,“ mínil fotograf.

Obývací pokoj rozzářil záblesk světla a on těžký fotoaparát opět přemístil na jiné místo a založil novou kazetu.

„To je docela dobře možné,“ uznal Flóvent. „S tím nemám žádné zkušenosti. Ty se v tom možná vyznáš líp.“

„Možná dokonce nějaké velké zvíře?“ uvažoval fotograf.

„Někdo, kdo má moc, nějaký vysoký důstojník? To je přece jasná poprava. Arogance z toho přímo čiší.“

„Tak to se úplně neshodnete,“ vložil se do toho obvodní lékař a nacpal si dýmku. „Flóvent si myslí, že to byla žena.“

„Ne,“ nesouhlasil fotograf a dlouze se zadíval na muže na podlaze, než pořídil další fotografii. „Ne, to je vyloučeno.“

„Možná ho vykradli,“ napadlo Flóventa. „Nikde jsem nenašel žádnou peněženku.“

Muž podle všeho obýval byt sám. Typický mládenecký byt, malý a prostý, bez všelijakých zbytečností, ale čistý. Jedinou dekorací byl polštář na pohovce, který musel posloužit jako tlumič. Jinak byl byt zařízen skromně, většina věcí působila opotřebovaně, pohovka a křeslo v obývacím pokoji, dvě staré dřevěné židle v kuchyni. Všechny závěsy byly zatažené, ale v kuchyni a v obýváku se svítilo. Na pohovce ležela otevřená cestovní taška, uvnitř nádoby s čisticím krémem Lido a několik balení zubní pasty Kolynos. Krev muže dostříkla až na zboží v tašce.

Blesk naposledy ozářil tu spoušť a pak si fotograf sbalil své věci. Obvodní lékař už stál ve dveřích a znovu si zapálil dýmku. Flóvent se díval na muže ležícího na podlaze a nemohl pochopit to hrubé násilí, které se za tou vraždou muselo skrývat, tu nenávist a zlost a absolutní nelítostnost.

„Vyfotil jsi i tu mazanici, co má na čele?“ zeptal se fotografa.

„Jo. Co je to? Co má ten čmáranec znamenat?“

„To nevím,“ řekl Flóvent. Celou dobu se vyhýbal pohledu na mužovu prostřelenou tvář. „Nemůžu z toho nic vyčíst. Nemám ponětí, proč by mu někdo chtěl zamazat čelo krví.“

„Už jsi přišel na to, kdo ten muž je?“ zajímal se fotograf při odchodu.

„Jo, řekla mi to pronajímatelka a jsou tu i účty na jeho jméno,“ odpověděl Flóvent.

„A kdo to je?“

„Neznám ho,“ řekl Flóvent. „Jmenoval se Felix. Felix Lunden.“

Tři

Žena, která mrtvého muže našla, se jmenovala Ólafía, vdova ve věku kolem padesáti let, jež tvrdila, že si za ním přišla pro nezaplacený nájem a ocitla se v tomhle hororu, jak to nazvala. Platil měsíčně a zpravidla včas – až doteď –, proto se ho na platbu musela zeptat. Muže už delší dobu neviděla, protože byl občas týden, dva nebo i déle na cestách. Vypověděla, že šla dolů do sklepa a chtěla na něj zaklepat, ale dveře byly pootevřené. Zavolala na něj, avšak nedostala žádnou odpověď a po delším váhání se rozhodla podívat, jestli je doma, a zeptat se, zda je všechno v pořádku a proč ještě nezaplatil.

„V prvé řadě jsem tam šla samozřejmě ze strachu o toho mladíka,“ vysvětlovala Flóventovi, jako by ho chtěla zbavit veškerých pochyb o svém dobrém úmyslu a dokázat, že do bytu nešla čmuchat. „Ještě jsem ani nebyla uvnitř, když jsem ho zahlédla ležet v obýváku. To bylo hrozné, příšerné a… a zalapala jsem po dechu, vykřikla jsem, okamžitě jsem zase vyběhla ven a celá bez sebe jsem za sebou zabouchla dveře. Je to úplná noční můra. Úplná noční můra!“

„Dveře jste tedy našla otevřené?“

„Ano, což bylo velmi neobvyklé, protože byt jinak vždycky zamykal. Dokonce by nejraději vyměnil zámek, jak říkal, protože byl starý a dal by se lehce vylomit. To je sice možné, ale my tady normálně nezamykáme, stejně jako všichni ostatní obyvatelé tohoto města. Na něco takového nejsme zvyklí. Ale možná je to tedy naivní a v dnešní době už se to nehodí. V současné situaci.“

„Má klíč od tohoto bytu kromě vás ještě někdo jiný?“

„Jak to myslíte?“

„Kam ten klíč dáváte?“

„Můj klíč? Co? Nechcete tím náhodou říct, že jsem to udělala já?!“ rozhořčila se žena a zatvářila se uraženě. Důrazně mu vykala.

„Ne, to v žádném případě,“ mírnil ji Flóvent. „Potřebuju jen vědět, kdo měl do toho bytu přístup, zejména v posledních čtyřiadvaceti hodinách. Nic víc. Nemohl třeba někdo vzít váš klíč, dostat se pomocí něj do bytu a poté ho zase vrátit? Mohl pak na muže počkat a napadnout ho, když přišel domů. Nebo možná někdo vylomil ten zámek, jak říkáte. To by se muselo stát včera večer.“

V Ólafíiných očích se zračila nedůvěra.

„Můj klíč nikdo nevzal,“ prohlásila, „protože ho měl on. Felix si ten druhý klíč ode mě půjčil, chtěl si nechat vyrobit kopii. Protože ten svůj údajně ztratil. Myslím, že i proto asi mluvil o novém zámku.“

„Viděla jste Felixe včera večer?“

„Ne.“

„A nezaslechla jste z jeho bytu žádné zvuky?“

„Ne, nezaslechla. Jako vždy jsem šla spát kolem desáté hodiny. V tu dobu už v tomhle domě spí většina lidí. Dbám na to, aby tady všechno mělo svůj řád.“

„Byl u vás v podnájmu dlouho?“

„Ne, je to možná půl roku, co se na byt přišel zeptat. Tenkrát tady ještě bydleli jiní lidé, musela jsem je vyhodit. Starý ožrala se svou ženou, takové trosky. Pro něco takového nemám pochopení.“

„Říkáte, že byl občas týden dva mimo domov. Proč?“

„Byl to přece obchodní cestující! Pravidelně jezdil po celé zemi.“

„A až doteď platil nájem vždycky včas?“

„Ano. Ale tentokrát měl týden zpoždění a já jsem chtěla dostat své peníze.“

Sousedé odvedle, manželé třicátníci, ho znali jen od vidění a v noci nezaslechli žádný pohyb ani hádku. Kolem půlnoci už prý tvrdě spali. Bydleli v domě déle než on a potvrdili, že to byl přátelský, veselý mladý muž, zřejmě přesně takový, jaký obchodní cestující musí být. Nevěděli nic o tom, že by byl zapleten do nějakých konfliktů, nedovedli si představit, co to mělo znamenat, a to násilí a brutalita, k nimž ve vedlejším bytě došlo, jim vůbec nešly na mysl.

„Nevím, jestli tady dnes v noci budu moct spát,“ řekla žena a vrhla na Flóventa ustaraný pohled. Ihned volala svému muži, který pracoval pro armádu jako předák. Přišel domů dřív a nyní seděl vedle ní. Bydleli u Ólafíi v podnájmu dva roky.

„Nemyslím, že by někomu v domě hrozilo nebezpečí,“ uklidňoval ji Flóvent.

„Kdo se může dopustit něčeho takového… střelit člověka do hlavy?“ ptala se žena.

Na to Flóvent neznal odpověď.

„Měl něco společného se zahraničními oddíly?“ zeptal se.

„Neviděli jste Felixe ve společnosti vojáků? Nenavštěvovali ho vojáci?“

„Ne, myslím, že ne,“ odpověděla žena. „Vojáky jsem u něj každopádně nikdy neviděla.“

Její muž tvrdil totéž. Flóvent jim položil ještě několik otázek a pak zaklepal na třetí nájemníky, postarší manžele, kteří u Ólafíi bydleli už od doby, co zemřel její muž. Aniž by se jich na to zeptal, vyprávěli mu, že zahynul na moři, v orkánu u poloostrova Reykjanestá.

Ani jeden z nich výstřel neslyšel, oba tvrdili, že v době, kdy ze zbraně pravděpodobně bylo vystřeleno, tvrdě spali. O Felixi Lundenovi toho neměli moc co říct. Byl často pryč a jinak byl nenápadný, žádná hlučná společnost nebo večírky, zřejmě neměl mnoho přátel a nevěděli, že by měl nějakou ženu. Přinejmenším nikdy žádnou neviděli přicházet k němu domů. Ani o jeho rodině nikdy neslyšeli.

„Nevíte, jestli měl nějaké styky s vojáky?“ chtěl opět vědět Flóvent.

„Ne – myslíte, jestli pracoval pro armádu?“

„Ano, nebo jestli se s vojáky přátelil?“

„Ne,“ zavrtěla žena hlavou, „toho… toho jsme si nevšimli.“

Flóvent u manželského páru ještě chvíli poseděl, načež se vrátil do bytu Felixe Lundena. Mrtvolu mezitím odvezli do márnice fakultní nemocnice. Obvodní lékař a fotograf odešli, jen jeden policista v uniformě zůstal stát na stráži a hlídal, aby do bytu nevkročil nikdo nepovolaný. Flóvent byl jediný pracovník reykjavické kriminální policie. Jeho bývalí kolegové převzali jiné úkoly policie, které se po vypuknutí války jevily naléhavější. Možná bude muset některé z nich povolat zpátky na pomoc při vyšetřování. Vše nasvědčovalo tomu, že bude složité a náročné.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Jedna

Dvě

Tři