Linda Castillo

V troskách tornáda

Originální název: After the Storm

Vydáno u Minotaur Books, New York 2015

Překlad Lenka Faltejsková

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2015 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martinʼs Press, LLC.

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9031-4 (epub)

ISBN 978-80-243-9032-1 (mobi)

Tuto knihu věnuji těm, kdo poskytují první pomoc.

Policistům. Hasičům. Záchranářům.

Všem, kdo pomáhají při katastrofách.

Díky za všechno, co děláte, když vás nejvíc potřebujeme.

PODĚKOVÁNÍ

Nejsrdečnější díky a nejhlubší uznání opět patří mé vydavatelské rodině v Minotaur Books: Charlesi Spicerovi, Sally Richardsonové, Andrewu Martinovi, Jennifer Enderlinové, Sarah Melnykové, Jeanne-Marie Hudsonové, Kerry Nordlingové, Hectoru DeJeanovi, April Osbornové, Davidu Rotsteinovi. A velice děkuji své přítelkyni a agentce Nancy Yostové. Pracovat s vámi všemi je skutečně radost!

Hledejte, a naleznete;

tlučte, a bude vám otevřeno.

Bible, český ekumenický překlad

Nový Zákon, Matouš 7:7

PROLOG

29. srpna 1985

Stará stodola měla pestrou minulost. Devítiletá Sally Fermanová všechny ty povídačky znala a každá z nich ji děsila. Otec jí vyprávěl, že farma původně patřila mladému německému přistěhovalci jménem Hans Schneider. Postavil srub a oženil se s Francouzkou jménem Rebecca. Zplodili tři syny a s nimi Hans posléze stodolu postavil, chovali dobytek a ovce, pěstovali tabák a kukuřici.

Jedné zasněžené noci v roce 1763 přepadla usedlost tlupa delawarských indiánů. Hanse zastřelili, když stál s předovkou u okna. Jeho ženu vyvlekli ze srubu a skalpovali. Tři chlapci – všichni ozbrojení a připravení bojovat na život a na smrt – byli ve srubu upáleni zaživa. Vykládalo se, že když sem zavítáte v noci, uslyšíte i dnes Rebecčin křik, jak jí odřezávali skalp z hlavy.

Sally netušila, jestli se ten příběh skutečně odehrál – nikdy tu nezaslechla nic víc než vrkání holubů a občasné vykviknutí prasat. Zato věděla, že ona stará stodola s kamennými základy a tmavými okny je to nejděsivější místo, jaké kdy viděla.

Od sousedního domu, kde Sally bydlela, vypadala jako úplně normální stodola s vybledlým červeným nátěrem a rezavou plechovou střechou. Zblízka však bylo znát, že se celé to místo rozpadá. Působilo strašidelně. V rozpadajících se základech rostla po ramena vysoká tráva a plevel. Sally se sem loni přikradla se svou nejlepší kamarádkou Lolou. Už se málem navzájem přemluvily, že se dovnitř do stodoly půjdou podívat, náhle z ní však vyšel nějaký amiš a ony se ukryly v plevelu. Bylo to děsivé a zároveň vzrušující. Ten chlap se jen vymočil ze zadních dveří. Přestože je vylekal, smály se celou cestu domů. Sally pak musela matce vysvětlovat, proč má ve vlasech bodláky.

Při té vzpomínce vzdychla. S Lolou bývala taková legrace. Loni na Vánoce se kvůli pitomé práci svého otce odstěhovala. Sally hrozně chyběla. V poslední době se začala kamarádit s Fayrene Ehrlichovou, která se do Painters Millu právě přistěhovala z Columbusu. Fayrene byla hezká a oblíbená (matka jí dovolovala malovat si rty a holit nohy) a už stačila ukořistit místo jak v softballovém družstvu, tak v oddílu roztleskávaček. Sally se nepovedlo ani jedno, a ne že by se nesnažila. Všichni Fayrene považovali za to nejlepší, co Painters Mill potkalo od vybudování nového softballového hřiště vedle školy. Sally připadala spíš jako přechytralá holka, co si ráda pouští pusu na špacír, a navíc nijak zvlášť bystrá, protože od Sally už dvakrát opisovala úkol.

Jenže Lola zmizela a Fayrene teď byla její jediná kamarádka. Sally bylo jasné, že musí něco podniknout. Prokázat odvahu a dokázat všem, že na postup do páté třídy má. Matka ji nabádala, aby se od jejich amišských sousedů držela dál. Vadilo by jim, kdyby se neamišské děti plížily kolem jejich stodoly. Jenže přesně to musela Sally udělat, aby všem dokázala, že je mnohem odvážnější a dvakrát zajímavější než Fayrene Ehrlichová. Stačí přijít v poledne do jídelny se senzační historkou a nějakou trofejí coby důkazem.

„Brnkačka,“ zašeptala, když šplhala do svahu od potoka. V duchu si říkala, co by asi udělala Fayrene, kdyby se vrátila se skalpem Rebeccy Schneiderové. To by ji jednou pro vždycky umlčelo.

Rozhlédla se, jestli je vzduch čistý, a přeběhla přes polní cestu ke stodole. Budova byla patrová, zasazená do svahu, průčelí se nacházelo na horní straně. Dolní strana byla otočená k pastvině, pod ní se nacházelo několik stání a ohrad pro prasata. Vpředu měla velká posuvná vrata, jimiž amišové couvali dovnitř s povozem, z nějž posléze zvířatům shazovali seno. Tamtudy ovšem Sally nemohla, protože by ji bylo vidět z domu. Do stodoly nevedly žádné boční dveře, tím pádem nezbývalo než proniknout dovnitř skrze stání vzadu.

Sledovala, jestli dovnitř nikdo nevchází vraty, uši nastražené, opatrně obcházela budovu zprava. Nyní už cítila vepře, ten palčivý čpavkovitý zápach, na nějž si její rodiče stěžovali pokaždé, když se vítr obrátil k nim. Sally, přimáčknutá zády k základům, nahlédla za roh. Řada stání na spodní straně stodoly měla místo podlahy jen udusanou hlínu, vzadu se vršilo zhruba půl metru hnoje. Ve výbězích byly vyhrabané díry od svišťů. I ti ji děsili, zejména ti velcí. Máma říkala, že vypadají jako ohromné krysy.

Sally sebrala odvahu a vklouzla za roh. Stodola byla patrová, nebo dokonce dvoupatrová, pokud člověk počítal i stání pod ní. Do přízemí se mohla dostat jen jednou cestou: skrze násypky na seno, což byly otvory ve stropech stání. Stačilo otevřít některé z padacích dveří a vylézt nahoru.

Sally se naposledy rozhlédla, prolezla z ohrady do prvního stání a postupovala dozadu, přičemž si dávala pozor na sviště. Strop byl nízký a jako špinavá cukrová vata z něj visely pavučiny. Slyšela, jak ve venkovním výběhu chrochtají prasata. Jejich paznehty cvakaly o beton. Dostala se k nejbližší násypce na seno. Zkontrolovala, jestli tam nejsou pavouci, pak oběma rukama zatlačila do těžkého dřevěného poklopu padacích dveří. Do obličeje a na ramena jí napadal prach, špína a kousíčky sena, přesto se jí podařilo dekl odsunout. Vytáhla se na špičky a strčila hlavu do otvoru.

Uvnitř stodoly to odporně páchlo. Bylo tu jen tolik světla, že před sebou rozeznala hromadu sena, jeden osamělý balík vojtěšky a u stěny pár hrubých pytlů s polámanou kukuřicí. Vytáhla se otvorem nahoru, vstala, oprášila si džíny a rozhlédla se. Vrata na seno, z nichž bylo vidět dolů do ohrady s prasaty, se nacházela po pravé straně. Nalevo posuvná vrata do stodoly. Hned u nich stál vevnitř zaparkovaný vůz. O kus dál bylo ve stěně okno, jímž bylo vidět dům. Sally žasla, že se úplně sama dostala až sem. Teď už stačilo jen najít nějakou trofej a zmizet odsud. Její nohy v teniskách nebylo na prkenné podlaze slyšet, kradla se k vratům na seno, s výhledem na pastvinu a prasečí výběh. Minula postroj pověšený na hřebíku zatlučeném do trámu, zachytila závan pachu koní a kůže. Obešla kolečko plné kobylinců a slámy, dostala se až ke dveřím a vyhlédla ven. Spatřila mechově zelenou hladinu rybníka a potok za ním. A čtyři metry pod sebou desítky prasat – hampshireských vepřů a pak velkých červených prasat s černými skvrnami – mačkajících se u ocelového napajedla. Několik zvířat zvedlo hlavu a prosebně na ni upřelo korálkovitá očka. Sally se rozhlédla po nějaké kukuřici nebo senu, které by jim hodila.

„Určitě máte hlad,“ zašeptala.

Zrovna vytahovala z balíku chomáč vojtěšky, když zaslechla hlasy a otočila se jako na obrtlíku. Velká posuvná vrata se začínala otevírat. Sally se zajíkla, rozběhla se k padacím dveřím, posadila se na kraj otvoru a prostrčila jím nohy. Právě když skákala dolů, vešli do stodoly nějací muži. Přistála na nohou. Rychle se zvedla na špičky a strčila hlavu do otvoru, popadla poklop a zatáhla jej zpět na místo, a když otvor zakryla, skrčila se.

Přesto se jí nepovedlo zatáhnout poklop úplně. Zapřela se o něj hlavou a vyhlédla mezírkou nahoru. Moc toho neviděla, jen tři páry nohou v pracovních botách a kalhotách.

„Sis alles eigericht,“ pronesl jeden z těch mužů. Srdce jí bušilo strachem a rozrušením. Skrčila se a nechala poklop odtažený, nakolik si troufala. Kdyby se tam podívali, mohli by ji zahlédnout, ale nepředpokládala to, něco probírali. Nebo se spíš hádali.

Už chtěla poklop zatáhnout úplně a utíkat domů, když se ozval křik. Neovládala pensylvánskou němčinu a neviděla mužům do tváří, i bez toho však poznala, že se vztekají. Máma jí vždycky říkala, že amišové jsou zbožní a mírní lidé, jimž je násilí cizí. Jenže na rozhovoru ve stodole nebylo mírného vůbec nic. Když jeden z mužů do druhého strčil, skoro nemohla uvěřit svým očím.

Začali se prát, a když se dostali jen kousek od jejího úkrytu, málem vyjekla. Boty šoupaly po zemi, zvedal se prach. Uslyšela vlhké plesknutí, něčí pěst zasáhla cíl. Vzteklý výkřik. Další šoupání, zápolili a blížili se zpátky k vratům. Jeden z mužů zavrčel jako zvíře, sehnul se a vrhl se na chlapa u vrat na seno. Sally zahlédla, jak se jeden pár bot zvedl z podlahy, chlap u vrat na seno se zapotácel. Zahlédla jeho tvář, roztažené paže, ústa otevřená v nehlučném výkřiku. Vzápětí zmizel.

Když uslyšela, jak jeho tělo narazilo na ohradu a dopadlo dolů na beton, bezděky vyjekla. Přitiskla si dlaň na ústa a skrčila se tak rychle, že ztratila rovnováhu. Poklop se s třesknutím zavřel.

Přistála na zadnici. Stále nemohla věřit tomu, co viděla. „Ježíšmarjá,“ šeptala. „Ježíšmarjá, ježíšmarjá.“

Je ten muž mrtvý?

Muži nad ní utichli. Viděli ji?

Rozběhla se k přednímu konci stání, ohlédla se doleva k prasečímu výběhu. Skrze ocelové zábradlí a masu zvířecích těl zahlédla muže ležícího na betonu. Hýbal se, dezorientovaně zvedl hlavu a rozhlížel se. Ulevilo se jí. Byla si jistá, že musí být mrtvý.

Úleva jí dlouho nevydržela. Vepři kvičeli a pobíhali kolem. Několik větších zvířat se shluklo kolem ležícího muže. Jedno z prasat zakvičelo a zarylo do muže rypákem. Něco vykřikl a ohnal se po zvířeti pěstí.

„Pomozte mu,“ šeptala Sally a dívala se ke stropu, na němž stáli ti muži a museli ho vraty na seno vidět. Proč mu nepomůžou?

Zvedl se jí žaludek. Velký bílý vepř zaryčel, rozběhl se a nabodl muže tesáky. Muž vydal hrozný zvuk. Sally zahlédla na rukávu jeho košile trhlinu. Vytřeštěně zírala na rozšiřující se rudou skvrnu. Začaly jí drkotat zuby. Zavřela oči. „Pomozte mu,“ naříkala tiše. „Prosím vás!“ Kvičení prasat získalo nový tón. Sally otevřela oči.

Zvířata byla neklidná, pohybovala se rychle, přibíhala blíž a zase ustupovala. Dívka zděšeně sledovala, jak se velká prasnice zahryzla muži do ramene a surově jím zatřásla jako pes ulovenou veverkou. Muž se kroutil, pokoušel se odvalit, ale v tu chvíli zaútočilo další prase a zahryzlo se mu do paže. Sally si zakryla obličej rukama, neunikla však před výkřiky, které následovaly.

„Ježíšmarjá, ježíšmarjá!“ Polykala vzlyky. Utíkala pryč od stodoly. Věděla, že jestli se ti chlapi dívají ven, uvidí ji, ale bylo jí to jedno. Nezpomalila. Neohlédla se. Doběhla k ohradě a protáhla se mezi dráty, přičemž si o osten roztrhla tričko a pořezala paži. Bolest však necítila. Pak už byla na cestě, tenisky bušily do hlíny, paže máchaly vzduchem, nohy ji pálily. Hnala se s hrůzou v patách.

Její vlastní výkřiky ji provázely až domů.

30. srpna 1985

Ke krytému mostu dorazila o dvacet minut dříve. Neprozradila živé duši, kam jde, a byla tak nervózní, že z toho málem vyskočila z kůže. Ale těšila se a byla ráda, že si setkání domluvili zde. Tuscarawaský most byl výjimečný. Už se tu během léta sešli několikrát. Bylo to místo prvních polibků, šeptaných slibů, smíchu mladých milenců a snů o budoucnosti. Nebo, pokud byl člověk sám, místo, kde jste mohli zkrátka jen sedět a přemýšlet.

Dnes odpoledne tu bylo takové ticho, že slyšela vlhovce červenokřídlé u hluboké tůně přelétávat ze stromu na strom a bzukot včel kolem žlutých vrcholků zlatobýlu rostoucího podél blátivého břehu Painterského potoka. Posunula si popruh brašny výš na rameno a vešla do stínu pod mostem, kde bylo výrazně chladněji. Vzala si své nejlepší šaty a černý kapp, jinak vyhrazený nedělním bohoslužbám. Přidržela si sukni šatů a posadila se pod okno směřující nad meandrující potok. Byl tu takový klid. Ráda by cítila stejný klid v srdci, ten jí však zůstával odepřen.

Ještě nikdy se v ní nesvářelo tolik pocitů jako poslední týden. Při představě, že s ním začne nový život, byla tak šťastná, že se téměř nemohla ovládnout. Přesto by kvůli němu musela opustit rodinu a to ji naplňovalo smutkem. Ach, jak jí mamm a datt a ti malí budou chybět! Jak jen dokáže žít bez lásky a moudrosti svých rodičů? Jak bude večer usínat bez objímání a pusinek bratra a sester? Vědí vůbec, jak moc je má ráda? Nezapomenou na ni?

Samozřejmě měla na vybranou, mohla by prožít zbytek života bez muže, jehož miluje – jehož si chce vzít –, což ovšem nepřipadalo v úvahu. Nesešlo na tom, že je mennischt – mennonita – a stoupenec nového řádu. Byl to dobrý člověk, laskavý a pracovitý. A především ji miloval. Chtěl si ji vzít. Co na tom, že má rád Boha trochu jiným způsobem nebo že mu víra nezakazuje používat moderní vymoženosti a jezdit v autě?

Jejím rodičům to vadilo. Pokoušela se jim vysvětlit, jak dobrým manželem by jí byl. Tvrdě by pracoval, staral se o ni a o jejich děti. Jenže rodiče patřili k Swartzentruberům, nejkonzervativnější ze všech amišských skupin. Rodiče byli demutig, což znamenalo „pokorní“, a striktně se drželi zvyků svých předků. Jezdili v bryčkách bez oken, s dřevěnými koly s ocelovou obručí. Nejenže pohrdali elektřinou, v jejich domácnosti se nenašel ani vodovod nebo linoleum na podlaze. Její mamm nosila čepec a šaty sahající ke kotníkům. Její datt si nikdy nezastřihoval plnovous.

Rodiče žili v přesvědčení, že jim tyto hodnoty zajistí místo v ráji. A ona věděla, že právě kvůli zmiňovaným hodnotám ji nikdy nevyslechnou. Nepochopí ji. A nikdy v životě nebudou souhlasit. Nakonec jí nedali na vybranou. Musela si zvolit mezi rodinou – mezi samotným amišstvím – a budoucností s mužem, jehož milovala více než své bytí.

Naposledy se sešli přede dvěma dny na témže místě. Smála se, když poklekl na koleno a požádal ji o ruku. Když se zasnoubí amišský pár, nedostane dívka prstýnek, ona se však cítila jako princezna, neboť jí prozradil, že má jeden zamluvený – jednoduchou zlatou obroučku s pravým diamantem – a vyzvedne ho, jen co dostane mzdu. Radost jí pokazilo, jen když si připomněla, že jim její rodiče nikdy nepožehnají. Bylo jí teprve sedmnáct, ale už se nechala pokřtít. Uvalí na ni bann. Exkomunikují ji. Nikdo s ní nepromluví. Nikdo s ní neusedne ke stolu. A co bylo nejhorší, zakážou jí vídat se se sourozenci. Jak jen ji to pomyšlení bolelo!

Když si šli večer všichni lehnout, vytáhla brašnu a zabalila si. Spodní prádlo. Ponožky. Náhradní oblečení. Kostku lojového mýdla, které vyrobila mamm. Výtisk Zrcadla mučedníků. Neměla na tu téměř dvanáctisetstránkovou knihu místo, šlo však o jediný předmět, bez nějž nemohla žít. Přestože byla nyní její duše ztrápená, ten starý svazek, popisující příběhy novokřtěnců, kteří pro svou víru zahynuli, ji děsil a zároveň v ní probouzel ještě větší lásku k Bohu. V nadcházejících dnech bude potřebovat každičkou špetku síly a víry, na niž se zmůže. Dnes ráno, když datt odešel, proklouzla do pokojů svých sourozenců a naposledy je políbila. Její slzy jim smáčely tvářičky. „Mám vás ráda,“ šeptala. „Buďte hodní.“ Doufala, že za pár týdnů či měsíců si rodiče uvědomí, jak jim schází, a přijmou ji zpět. Ale nepočítala s tím a o to hořčeji plakala, neboť v hloubi duše věděla, že je víckrát nespatří.

Cesta k mostu jí trvala dvě hodiny. Orosila se, kdykoli ji minul automobil nebo bryčka. Měla strach, aby ji neviděl někdo, kdo ji zná, a nežaloval rodičům. Pochopitelně na tom stejně nezáleželo. Brzy to zjistí tak jako tak. Ale i kdyby se jí pokusili zabránit, stejně by názor nezměnila. Teď už ji nezastaví nic. Nic.

Zula si boty a došla k místu, kam vyryl jejich iniciály do dřeva. Byla to hloupost, ale při pohledu na ta písmena se opět rozplakala. Po měsících, kdy se scházeli tajně a báli se odhalení, budou spolu, navíc jako manželé. Přijde svatba. Domov. Děti. Srdce jí přetékalo láskou a ne poprvé se ptala Boha, jak by mohlo něco tak správného, čistého a dobrého být špatné.

Nakonec se, unavená všemi pocity, vrátila k brašně a posadila se. Měl zpoždění jako obvykle, nemohla se ho dočkat. Představila si jeho tvář. Tak hezkou. S tak laskavýma očima. Ten úsměv, který měl jen pro ni. Za chviličku sem přijede v tom svém starém autě, loket vystrčený z okna, rádio na plné pecky, vlasy mu bude cuchat vítr. Stačí jen vydržet, počkat na něj. Klidně by tu na něj čekala věčně, kdyby to bylo třeba.

„Pospěš si, lásko moje,“ zašeptala. „Pospěš si.“

KAPITOLA 1

Současnost

V osmi letech jsem zjistila, že spolčování s Englischers má své následky. Následky nevyhnutelně negativní, prosazované amišskými rodiči odhodlanými dodržovat pravidla zavedená našimi novokřtěneckými předky před téměř třemi sty lety. V mém případě proběhla tato konkrétní životní lekce na koňské dražbě u Millersburgu a zahrnovala dvanáctiletého amerického kluka a hřebce Appaloosa, kterého se pokoušel prodat. K tomu připočtěte mě a získáte nebezpečnou směsici, která skončila mým pádem a tím, že si můj otec uvědomil, že vnímám pravidla v docela jiném světle – a disponuji zřetelnou neschopností se jimi řídit.

Nikdy jsem nezapomněla na lekci z toho dne ani jak moc to bolelo mé osmileté srdce, jež se už v tom útlém věku bouřilo vůči nespravedlnosti Ordnung a všech, kdo mě měli později za všechny prohřešky odsuzovat. Ani ponaučení z raných let mi ovšem nezabránilo porušovat tatáž pravidla znovu a znovu a vzdorovat dokonce i těm nejzákladnějším amišským přikázáním. Než jsem dospěla do puberty, v podstatě všichni věděli, že jsem nepřizpůsobivá, a co hůř, že mezi ně nezapadám, což jsou u člena amišské komunity zásadní nedostatky.

Nyní, v třiatřiceti letech, jsem se stále ještě zcela nesmířila se skutečností, že se i nadále pokouším zavděčit těm, kteří mě nikdy nebudou schvalovat, a nedaří se mi to úplně stejně, jako když jsem byla neobratná a nejistá patnáctiletá holka.

„Přestaň se strachovat.“

Sedím v Chevroletu Tahoe Johna Tomasettiho a nejsem si jistá, jestli mě jeho vnímavost těší, nebo mě spíš rozčiluje, že jsem tak čitelná. Už spolu žijeme u něj na farmě sedm měsíců, a byť máme za sebou i pár bouřlivějších okamžiků, musím přiznat, že jde o to nejšťastnější a nejuspokojivější období mého života.

Tomasetti, bývalý vyšetřovatel clevelandské policie, je agentem ohijského Úřadu pro kriminální vyšetřování, známého pod zkratkou BCI. Stejně jako já má za sebou traumatickou minulost a nemálo tajností, k nimž mi ještě stále neudělil přístup. Dodržujeme však nepsanou dohodu, že nedovolíme, aby minulost ovlivňovala naše štěstí nebo to, jak žijeme dnes. Upřímně, on je to nejlepší, co mě kdy potkalo, a ráda bych si myslela, že to platí oboustranně.

„Proč si myslíš, že se strachuju?“ opáčím dotčeným tónem, aby se neřeklo.

„Vrtíš se.“

„Vrtím se, protože jsem nervózní,“ namítnu. „V tom je rozdíl.“

Pohlédne na mě, zamračí se, ale v očích má uznalý pohled. „Sluší ti to.“

Zakryju úsměv tím, že se otočím k oknu. „Jestli se snažíš, abych se cítila líp, zabírá to.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PODĚKOVÁNÍ

PROLOG

KAPITOLA 1