Lesley Pearse

Nezapomeň na mě

Originální název: Remember Me

Vydáno u Penguin Books Ltd, London, 2003

Překlad Lenka Faltejsková

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2003 by Lesley Pearse

Translation © Lenka Faltejsková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9021-5 (epub)

ISBN 978-80-243-9022-2 (mobi)

Johnu Robertsovi, mému soukromému Boswellovi. Není slov, která by dokázala vyjádřit mou vděčnost.

Poděkování

Pam Quickové ze Sydney, nejen za veškeré informace, knihy a fotografie týkající se první flotily, které jsi mi posílala, ale i za to, že jsi mi byla kdykoli k dispozici. Bez tvého upřímného zájmu, velkorysého obětování času, neutuchající pomoci a podpory bych tuhle knihu nikdy nedokončila. Až se vrátím do Sydney, dlužím ti přinejmenším pořádnou večeři. Bůh ti žehnej.

V rámci zjišťování informací, potřebných k napsání Nezapomeň na mě, jsem přečetla řadu knih. K nejpůsobivějším řadím níže vyjmenované.

To Brave Every Danger od Judith Cookové. Pravda je často podivnější a hrdinštější než fikce a kniha Judith Cookové o Mary Bryantové z Fowey, založená na pečlivě ověřených faktech, je skutečně inspirativní a měl by si ji přečíst každý, kdo miluje historii.

Fatal Shore od Roberta Hughese. Fascinující a úchvatná kniha o počátečních dnech kolonizace Austrálie.

The First Twelve Years od Petera Taylora. Nesmírně poučná publikace, přitom není suchá ani nudná. Doprovázejí ji skvělé ilustrace.

Orphans of History od Roberta Holdena. Srdceryvný příběh zapomenutých dětí z první flotily.

The Floating Brothel od Sîan Reesové. Příběh deportovaných žen, které se plavily na Julianě. Šokující informace.

Boswell’s Presumptuous Task od Adama Sismana. Nádherná práce pojednávající o Jamesi Boswellovi.

Dr Johnson’s London od Lizy Picardové. Náramně čtivý a neuvěřitelně živý popis Londýna v osmnáctém století.

English Society in the Eighteenth Century od Roye Portera.

První kapitola – 1786

Mary pevně svírala zábradlí ohrádky. Do soudní síně se vracel soudce. Uvnitř vládlo přítmí, světlo obstarávala jen malá špinavá okna, ale černá čapka na jeho zažloutlé paruce a napjatý šum mezi diváky nenechaly nikoho na pochybách.

„Mary Broadová. Budete převezena zpátky, odkud jste přišla, a popravena oběšením,“ pronesl, ani se na ni zpříma nepodíval. „Bůh buď milostiv vaší duši.“

Mary se zvedl žaludek, podlomila se jí kolena. Dobře věděla, že se loupež na veřejné komunikaci obvykle trestá oběšením, přesto se upínala k naději, že se soudce vzhledem k jejímu mládí slituje. Marně.

Bylo 20. března 1786, za pár týdnů měla Mary Broadová oslavit dvacáté narozeniny. Vypadala obyčejně v každém směru, ani vysoká, ani malá, ani krásná, ani ošklivá. Od ostatních v soudní síni v Lenten Assizes se lišila jen venkovským vzezřením. Měla zdravou pleť, která si i po několika týdnech věznění v exeterské pevnosti uchovala zářivý vzhled. Tmavé vlnité vlasy si svázala stužkou a oblečena byla v šedých vlněných šatech, po pobytu ve vězeňské cele sice špinavých, ale prostých a praktických.

V soudní síni, již zaplnili diváci, mezi nimi i přátelé a příbuzní obžalovaných, vypukl rozruch.

Vřava však nevyjadřovala soucit ani pobouření nad tak krutým trestem. Mary tu neznala živou duši. Pozorovalo ji moře špinavých tváří, z očí vyzařovala škodolibá radost, zápach nemytých těl se nesl až k ní. Dychtili po reakci, chtěli vidět slzy, vztek nebo žadonění o milost.

Mary měla skutečně chuť křičet a prosit o život, jistá vrozená vzpurnost, kvůli níž se dostala do problémů, jí však velela zachovat alespoň důstojnost, když už nic jiného.

Na rameno jí dopadla ruka strážného. Nezbývalo než se modlit. Cestu na voze zpět do vězení v exeterské pevnosti, kde ji od zatčení v Plymouthu drželi, Mary sotva vnímala. Okovy na kotnících, připevněné řetězem k těžké obruči, kterou měla kolem pasu, chřestily, davy v ulicích pokřikovaly na ni i na dalších sedm vězňů na voze, ona však dokázala myslet jen na to, že až uvidí nebe příště, bude to v den, kdy ji povedou na šibenici.

Nastavila tvář slabému odpolednímu slunci. Když ji ráno vyvedli z cely na dvůr, po tmě tam uvnitř ji jarní slunce téměř oslepilo. Dychtivě se rozhlížela po novém listí, pučícím na stromech, hejnu vrkajících holubů uprostřed rituálu námluv a bláhově to všechno brala jako dobré znamení.

Hořce se přepočítala. Víckrát svůj milovaný Cornwall nespatří, neshledá se s rodiči ani se sestrou Dolly. Snad se alespoň nikdy nedozvědí, co provedla. Raději ať si myslí, že na ně zapomněla pro nový život v Plymouthu, nebo dokonce v Londýně. Bude to lepší, než kdyby museli snášet tu hanbu, že její život ukončila katova oprátka.

Mary zaslechla vzlyk a otočila se k ženě, která seděla nalevo vedle ní. Její věk se nedal odhadnout, neboť měla tvář poznamenanou jizvami po neštovicích a obličej ukrývala v potrhaném hnědém plášti.

„Pláčem nic nespravíš,“ chlácholila ji Mary v domnění, že i na ni čeká trest smrti. „Aspoň už víme, co nás čeká.“

„Já nic neukradla,“ vypravila ze sebe ta žena. „Přísahám. Udělal to někdo jiný, ale utekl a svedli to na mě.“

Od té doby, co ji v lednu zatkli, vyslechla Mary stejných historek nepočítaně. Zpočátku jim věřila, dnes už věděla své.

„A pověděla jsi to soudci?“ zeptala se.

Žena přikývla, po tvářích se jí řinuly slzy. „Prý mají svědka.“

Mary neměla odvahu zeptat se na celý příběh. Chtěla si naplnit plíce čerstvým vzduchem, mysl výjevy a zvuky z rušného Exeteru, odnést si s sebou do špinavé a tmavé cely alespoň hezké vzpomínky. Tristní vyprávění téhle ženy by ji jen sklíčilo. Vrozený soucit jí však nedovolil nešťastnici ignorovat.

„Taky tě pověsí?“ zeptala se jí.

Žena na ni vyplašeně pohlédla. „Ne! Obvinili mě jenom z krádeže masového závinu.“

„Tak to máš větší štěstí než já,“ povzdechla si Mary.

Zpátky v cele, o niž se dělilo zhruba dvacet vězňů obou pohlaví, si Mary našla místečko u zdi, posadila se, posunula okovy tak, aby si mohla přitáhnout kolena k bradě, zabalila se do pláště a opřela se o stěnu.

Tato cela byla o něco lepší než ta, z níž ji ráno odvedli. Sem aspoň vysoko posazeným zamřížovaným oknem pronikal čerstvý vzduch a sláma na podlaze byla o něco čistší, kbelíky s odpadem zatím nepřetékaly. Přesto místnost plnil pronikavý zápach špíny, vyměšování, zvratků, plísně a lidského utrpení, jejž vnímala s každým nádechem. Vládlo zde zlověstné ticho. Nikdo nemluvil nahlas, neklel ani nespílal žalářníkům jako v předchozí cele. Všichni byli podobně jako ona pohroužení v temných myšlenkách a v zoufalství, zaskočení rozsudkem smrti.

Mary nikde neviděla Catherine Fryerovou ani Mary Haydonovou, s nimiž byla zadržena, přestože je ráno vezli do Assizes všechny. Netušila, jestli ty dvě ještě čekají na soud, nebo jestli vyvázly s nižším trestem než ona.

V každém případě byla ráda, že tu nejsou. Nechtěla mít na očích připomínku, že nebýt jich, nikdy by nikoho neokradla.

Na to, aby na své spoluvězně pořádně viděla, byla v cele tma. Jediné světlo vycházelo z lucerny na chodbě za dveřmi se zamřížovaným okénkem. V předchozí cele byly jen ženy, zde viděla i muže, jinak se ovšem zdejší vězni ničím nelišili od těch, s nimiž strávila poslední dva měsíce.

Věkový rozptyl byl poměrně široký, od zhruba šestnáctileté vzlykající dívky po muže kolem padesátky. Tři z vězeňkyň odhadovala podle barevných a relativně pěkných šatů na prostitutky, ostatní vypadali zbědovaně, ženy s ošlehanými tvářemi, zkaženými zuby a mastnými vlasy, strhaní muži mlčky civící do prázdna.

Všimla si dvou ze svých předchozích spoluvězeňkyň. Bridie, v červených šatech s potrhaným krajkovým límečkem, Mary svěřila, že okradla námořníka, když usnul. Peg byla mnohem starší, patřila k těm nejodranějším a zarputile o svém zločinu odmítala cokoli prozradit.

Mary podle předchozích zkušeností soudila, že ačkoli jsou momentálně všichni zkroušení a zamlklí, během pár hodin se ti přirozeně dominantní, jako Bridie, opět ujmou velení. Většinou šlo o předstíranou kuráž – pokud jste chtěli ve vězení přežít, působit drsně bylo nezbytné. Prát se, řvát a dožadovat se jídla nebo vody na žalářnících byl jeden ze způsobů, jak spoluvězňům předvést, že si s vámi nikdo nebude zahrávat.

Mary napadlo, jestli to vůbec ještě má nějaký smysl. Sama rozhodně po pozornosti netoužila. Přála si jen vědět, kolik dnů života jí zbývá.

Když ji Birdie zahlédla, nadzvedla si okovy a dobelhala se přes celu k ní. „Oprátka?“ zeptala se.

Mary přikývla. „Ty taky?“

Bridie si dřepla do slámy, její sklíčený výraz mluvil za vše. „Ten soudce byl takovej zkurvysyn,“ prskla. „Nemá páru, jaký je bejt v naší kůži. K čemu bude, dyž mě pověsej? Kdo se pak postará vo staříky?“

Bridie jí krátce poté, co ji zavřeli do Exeteru, vyprávěla, jak začala šlapat chodník, aby její staří rodiče neumřeli hlady. Ovšem cosi na jejích barevných šatech a ještě barvitější nátuře naznačovalo, že zvlášť velké morální dilema neprožívá. Přesto se k Mary hned od první noci chovala vlídně a ochranitelsky, měla dobré srdce.

„Čekala bych, že ty s tim svym nevinným ksichtíkem vyvázneš,“ poznamenala Bridie a pohladila Mary špinavou rukou po tváři. „Copak, že to nevyšlo?“

„Ta paní, kterou jsme okradly, byla v soudní síni,“ odpověděla Mary smutně. „Poznala mě.“

Bridie soucitně vzdychla. „No jo, tak snad to aspoň budeme mít rychle za sebou. Není nic horšího než čekat, až člověk zaklepe bačkorama.“

Později té noci ležela Mary na špinavé a slámou poházené podlaze mezi ostatními vězni, kteří podle všeho tvrdě spali. V myšlenkách se stále vracela domů a k rodině do cornwallského Fowey. Dnes už si uvědomovala, že měla větší štěstí než jiní, s nimiž se seznámila za tu dobu, co odešla z domova.

Její otec William Broad byl námořník, a ačkoli na ně čas od času přišla bída, když nesehnal práci, vždycky nějak dokázal zajistit, že rodina nehladověla a nemrzla. Mary si vzpomínala, jak se k sobě se sestrou Dolly choulily v posteli a poslouchaly vlny rozbíjející se o mola, přesto se nikdy nebály, protože i když otec zůstával dlouho na moři, pokaždé jim nechal dost peněz, aby s nimi vystačily do jeho návratu. Jen při pomyšlení na Fowey a tamní malé chaloupky a dlážděné ulice se jí sevřelo hrdlo. V rušném přístavu a městečku nebyla nikdy nuda. Každého tam znala, Broadovi byli slušná a vážená rodina. Maryina matka Grace šla všem příkladem. V malé chalupě udržovala dokonalý pořádek, pokoušela se svým dcerám vštípit ty nejlepší návyky, učila je vařit, šít a vykonávat domácí práce. Maryina starší sestra Dolly byla zodpovědná a pořádná, s radostí dělala, co po ní matka chtěla, a snila jen o tom, jak si najde manžela a bude mít vlastní domácnost a děti.

Mary měla jiné sny. Přátelé a sousedé často říkávali, že se měla narodit jako chlapec. S jehlou byla neobratná, domácí práce ji nudily.

Nejšťastnější byla, když ji otec vzal na moře rybařit. Moře byl její živel a loď uměla ovládat skoro tak dobře jako otec. Navíc dávala přednost pánské společnosti, protože muži i chlapci se bavili o vzrušujících věcech, o zemích v zámoří, o válce, pašování a práci v cínových dolech. Vůbec ji nebavily věčně se culící a chichotající dívky, které zajímaly jen o drby a ceny stužek do vlasů.

Právě touha po dobrodružství ji přiměla opustit Fowey. Plně věřila, že jinde se jí podaří něco dokázat. Když se chystala k odchodu, Dolly poněkud zlomyslně prohlásila, že je to proto, že ještě neměla milého a bojí se, aby ji vůbec někdo chtěl.

Nebyla to pravda. Mary zkrátka po manželství netoužila. Vlastně ty dívky, s nimiž vyrůstala a které už měly dvě nebo tři děti, spíš litovala, než že by jim záviděla. Jejich život byl s každým dalším hladovým krkem těžší, žily ve strachu, že se jejich manžel utopí na moři nebo zahyne při nehodě v dole. V Cornwallu se život s nikým nemazlil. Buď jste mohli pracovat v dolech, rybařit nebo jít do služby.

Dolly sloužila u Treffryových na pozici nižší služebné, Mary však zarputile odmítala následovat jejího příkladu. Nechtěla trávit dny vyprazdňováním nočníků a zatápěním a být poskokem přísné hospodyně. V tom nespatřovala žádnou budoucnost. Jenže jedinou alternativou bylo kuchat a nasolovat ryby, a byť to dělala od dětství a bavilo ji klábosit při práci podle libosti, kucháním ryb ještě nikdo nezbohatl. Člověk pak nechutně páchl a v zimě mu omrzaly ruce. Mary se často dívala na shrbená záda a sukovité klouby na rukou žen, které tuto práci vykonávaly celý život, a věděla, že už jsou jednou nohou v hrobě.

O Plymouthu slyšela od námořníků. Vyprávěli, že jsou tam parádní obchody a velké domy a příležitost pro každého, kdo se nebojí. Říkala si, že by mohla pracovat v některém z těch obchodů. Číst a psát sice neuměla, počítat však dovedla rychleji než otec.

Rodiče měli ohledně jejích plánů smíšené pocity. Na jedné straně si ji přáli mít doma, ve Fowey, doba však byla zlá, nemohli ji věčně živit. Snad také doufali, že ji pár let v nějakém počestném řemesle zklidní, nakonec si najde mládence a vdá se.

Mary se nemohla dočkat, až bude pryč, a přece nyní, když ležela na tvrdé studené podlaze cely a vybavila si den, kdy odcházela z domova, cítila jen lítost.

Bylo to časně z večera, o krásném červnovém dnu, slunce svítilo z oblohy bez jediného mráčku. Otec pár dnů předtím odplul do Francie a Mary trvala na tom, že ji do přístavu půjde vyprovodit jen Dolly. Nechtěla poslouchat další matčiny přednášky, jak se má chovat na lodi jako dáma a dávat si pozor na cizí lidi.

Matka si na projevování citů nikdy nepotrpěla, proto Mary poněkud vyvedlo z míry, když ji u dveří políbila a matka ji náhle pevně sevřela v náruči.

„Buď hodná holka,“ nabádala ji dojatě. „Modli se a nedělej vylomeniny.“

Mary vzpomínala, jak s Dolly pospíchala pryč a smála se v nadšeném očekávání. Teprve když se dostaly až na konec úzké ulice, ohlédla se a zjistila, že matka stále stojí ve dveřích a dívá se za nimi. Zdála se náhle tak stará, malá a podivně bezbranná, ten den si ani nezapletla vlasy. Měla je stejně šedivé jako šaty, téměř splývala s šedými kamennými zdmi chalupy. A ačkoli jí Mary na tu dálku neviděla do tváře, poznala, že matka pláče. Grace se však vzápětí vzchopila a zamávala jí.

„Nechápu, proč si myslíš, že to bude v Plymouthu lepší než tady,“ hudrala Dolly, když došly do přístavu a spatřily čekající loď. „Ani kdybys objela celý svět, nenajdeš hezčí místo než u nás.“

„Nebuď taková,“ opáčila Mary. Myslela si, že Dolly žárlí. Sestra byla mnohem hezčí než ona, měla oči modré jako obloha, čistou růžovou pleť a rozkošný pršáček. Přesto se Mary zdálo, že by si Dolly přála být smělejší a moc se jí nezamlouvá, že jí život naplánovali předem.

„Nemůžu si pomoct,“ pípla Dolly. „Bude se mi po tobě stýskat. Nebuď pryč dlouho.“

Mary si vybavila, jak tehdy sestru objala a slibovala jí, že vydělá majlant a pak ji vezme k sobě. Kdyby věděla, že ji vidí naposledy, byla by jí řekla, jak moc ji má ráda. Jenže toho slunečného rána se nemohla dočkat, až bude na lodi. Ani na okamžik ji nenapadlo, že by v Plymouthu neuspěla.

Ke svému rozčarování Mary záhy zjistila, že do Plymouthu každý týden připlouvají hledat práci stovky děvčat a že nejlepší vyhlídky mají ty gramotné, ty nejhezčí a ty s dobrými doporučeními. Ona nakonec sehnala místo jen v námořnické hospodě, kde myla korbele a drhla podlahy. Spala ve sklepě na hromadě pytlů.

Koncem září, kolem svátku svatého Michaela, ji hostinský vyhodil. Obvinil ji z krádeže, což však byla jen zástěrka. Chtěl si s ní užít a ona odmítla. Bez doporučení se jí nepodařilo sehnat jinou práci, na návrat domů do Fowey však byla příliš hrdá. Nechtěla poslouchat žádné „já ti to říkala“.

Když v přístavu poznala Thomase Coogana, byla už jednou nohou na scestí. Žádná slušná mladá žena by přece cizímu muži nedovolila, aby jí koupil večeři a pak ji držel za ruku, a kdyby jí nabídl, aby bydlela u něj, než si najde novou práci, vzala by nohy na ramena. Jenže Mary uhranula jeho protáhlá tvář, jiskrné modré oči a historky z cest do Francie a Španělska.

Thomas nebyl sešněrovaný pravidly tak jako Mary, jíž se dostalo přísné výchovy. Nic si nedělal z krále, církve ani jiné autority. Choval se jako džentlmen, chodil pečlivě upravený a byla s ním nesmírná zábava.

Částečně to snad bylo tím, že po ní tak toužil, chtěl ji objímat a líbat. Do té doby ji žádný muž nechtěl tímto způsobem, brali ji jako kamarádku. To Thomas jí říkal, že je krásná, že má oči šedé jako mračna před bouří a rty stvořené k líbání.

Ten první den s ním byl doslova kouzelný. Lilo a on ji vzal do hostince u přístavu a nechal jí plášť uschnout před krbem. Také ji seznámil s rumem. Nechutnal jí a pálil v krku, zato se jí líbilo, jak se k ní Thomas nahnul a jazykem jí přejel jemně po rtech. „Na tobě chutná jako nektar,“ zašeptal. „Jen to vypij, krásko, pořádně tě zahřeje.“

Připadala si s ním tak prostopášně, z jejího těla jako by sálal žár, a nebylo to jen rumem. Okouzloval ji jeho vtip, jeho doteky, pocit, že se ocitla na prahu něčeho nebezpečného, leč báječného.

Zpětně si říkala, že když se ji nepokusil dostat do postele, mohlo ji napadnout, že něco nehraje. Vášnivě ji líbal a vyznával jí lásku, dál však nikdy nezašel. V té době pošetile věřila, že se z lásky a úcty k ní chová zdrženlivě. Teprve mnohem později odhalila pravdu.

Thomasi Cooganovi nezáleželo na nikom kromě něj samotného. Byl to kapsář, a když ji zahlédl plakat u přístavu, napadlo ho, že by díky vzezření nevinné a spořádané venkovanky byla ideálním komplicem. Stačilo pár vlídných slov a získal si její důvěru.

Během těch prvních týdnů Mary vůbec nenapadlo, že zatímco spolu stojí ruku v ruce a dívají se do výloh obchodů nebo procházejí po tržišti, on se druhou rukou obohacuje o cizí peněženky, kapesní hodinky a jiné cennosti. Byla zamilovaná, propadla jeho kouzlu, fascinovali ji jeho zajímaví přátelé a známí, ohromovala ji jeho velkorysost. Nic víc vědět nepotřebovala.

V době, kdy konečně zjistila, jak se věci mají, už tomuto snadnému a zábavnému způsobu života tak uvykla, že by nehnula brvou, ani kdyby vykrádal hrobky. Zmizel krátce po Vánocích a Mary zůstala sama v pronajatém pokoji. Tehdy byla k neutěšení.

Možná ho chytili, v každém případě se nevrátil. Proto se nakonec spřáhla s Mary Haydonovou a Catherine Fryerovou. Nechtěla před kapsářkami, k nimž Thomas choval úctu, ztratit tvář. Působily tak protřele a směle a ona potřebovala peníze na nájem za Thomasův pokoj, než se vrátí.

Zpočátku jen hlídkovala, zatímco ty dvě kradly peněženky v přeplněných ulicích a na trzích. Někdy odvedla pozornost tím, že předstírala mdloby nebo volala, že jí někdo ukradl peněženku. Jednoho dne však Catherine rozhodla, že přišel čas, aby se Mary zapojila víc. Když spatřily drobnou a úpravně oděnou paní, která kráčela po hlavní ulici s náručí plnou balíčků, zdálo se to jako ideální příležitost k zaškolení.

Kdyby Mary tolik netoužila prokázat odvahu, snad by do té ženy jen rádoby omylem vrazila a utekla by s jedním z jejích balíčků. Místo toho popadla její pěkný hedvábný klobouk a druhou vše, co té ženě popadalo, vrazila část kořisti Mary a Catherine a teprve pak se daly na útěk. Naneštěstí pro ně se za nimi pustili pronásledovatelé, ve slepé uličce je zahnali do kouta a zavolali konstábly.

Na podrobnosti zatčení a uvěznění v Plymouthu už si moc nevzpomínala, pozdější cesta do Exeteru všechno ostatní vymazala. Putovala čtyři dny v otevřeném voze, připoutaná k dalším třem zatčeným, z čehož dvě byly její společnice, které jí většinu času spílaly, že je chytili jen kvůli ní. Byl leden a přes blata fičel ledový vítr, nemilosrdně se do nich opíral. Pokud si některá potřebovala ulevit, musely slézt všechny najednou a strážný je při tom okukoval. Každý krok byl utrpení, okovy se jim zařezávaly do kůže, neuměly se pohybovat všechny najednou. Na noc je strčili do stáje v hostinci a dali jim jen chléb a vodu. Mary se zdálo, že zimou snad umře. Chvílemi si to přímo přála, jen aby unikla nadávkám a výčitkám svých společnic. Loupež na veřejné komunikaci se stejně trestala šibenicí.

První noc v exeterském hradu ji utěšovala právě Bridie. Ujistila ji, že si na krysy, vši, špínu, starý chléb a močení do kbelíku přede všemi zvykne. Což se nakonec stalo, stejně tak se smířila s tím, že za to, co provedla, si trest zaslouží. Nedokázala se však smířit s tím, že má za pár dnů zemřít a víckrát se neprojde po polní cestě, neuvidí, jak se vlny tříští o pobřeží a jak nad mořem zapadá slunce.

Konečně se rozplakala. Zklamala své rodiče a zostudila rodinu, neposlechla své svědomí a pokusila se někoho okrást, ačkoli věděla, že to je špatné.

Jak se všeobecně vědělo, až polovina z odsouzených k smrti dostávala nakonec milost. V příštích třech dnech nemluvili Maryini spoluvězni o ničem jiném, každý doufal, že bude k těm vyvoleným patřit.

Mary nebyla bláhová. K omilostnění jste museli mít přátele venku, starostlivého a laskavého pána nebo milenku, někoho z duchovenstva nebo alespoň někoho, kdo má peníze. Hodiny a dny se pomalu vlekly a začínalo být zřejmé, kdo z jejích společníků bude k těm šťastlivcům patřit. Některým nosili jídlo, pití, peníze, a dokonce i čisté oblečení.

Mary závistivě pohlédla na dívku, která spolu se svou tetou právě hodovala na horkých masových závinech, jež jim přinesl jeden z žalářníků. Byly obviněny z krádeže v činžovním domě, ale neochvějně se zapřísahaly nevinou. Soudě podle závinů a dek, které dostaly, možná mluvily pravdu, někdo zvenčí se je očividně pokoušel dostat ven.

Kupodivu byli i někteří z těch, kdo žádnou šanci získat milost neměli, poslední dva dny v dobrém rozmaru. Snad jim připadala rychlá smrt lepší než nekonečné roky ve vězení či pomalé umírání na tyfus. Navíc slibovalo oběšení určitý společenský status, popravám pokaždé přihlížel početný dav. Ti, kterým se podařilo odejít na smrt důstojně a s odvahou, si často vysloužili obdiv diváků a někdy se dokonce stali i legendou.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Poděkování

První kapitola – 1786