Stanislav Češka

Případ uprchlého biskupa

Zločiny na Velké Moravě

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2019

Obálka © Martina Černá, 2019

Foto na obálce © Archeologický ústav AV ČR,

Brno, v. v. i.

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9025-3 (epub)

ISBN 978-80-243-9026-0 (mobi)

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Poděkování

Dovolil bych si na tomto místě poděkovat všem archeologům a historikům, žijícím i nežijícím, z jejichž prací jsem získával své vědomosti o fascinující historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho o této velké době našich dějin podstatně méně.

Zároveň bych chtěl jasně zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění.

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů) těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Miloš Čižmář, Luděk Galuška, Lubomír E. Havlík, Vilém Hrubý, Ján Hunka, Zdeněk Klanica, Bohuslav Klíma ml., Pavel Kouřil, Michal Lutovský, Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Robert Nový, Karol Pieta, Lumír Poláček, Josef Poulík, Naďa Profantová, Rudolf Procházka, Alexander T. Ruttkay, Čeněk Staňa, Peter Šalkovský, Vladimír Turčan, Emanuel Vlček.

Dovolil bych si také poděkovat panu řediteli AÚ AV Brno PhDr. Lumíru Poláčkovi, CSc. a Mgr. Zdence Kosarové z AÚ AV ČR Brno za poskytnutí předlohy pro foto na obálce.

I když nechci a ani nemohu popírat fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je sice založený na skutečných událostech, avšak jako celek vymyšlený, a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

1

Moravgrad,1r. 905

Léto pomalu předávalo podzimu vládu nad krajinou. Na počasí to však nebylo poznat. Slunce stále hřálo z jasné oblohy a pouze občas zem skropily provazy deště doprovázené hromy a blesky, které však rychle odezněly.

Vysoký šedovlasý muž stál zpříma a mlčky pozoroval hroby kolem moravgradské baziliky. Své tiché rozjímání co chvíli přerušoval, když pokývnutím hlavy odpovídal na pozdravy a úklony kolemjdoucích.

Miloval majestátní baziliku Panny Marie, jejíž sněhobílá omítka jiskřivě odrážela svit slunce zářícího z modré oblohy. Vždy obdivoval vznešenost a zároveň eleganci největší kamenné stavby Moravského království.

Procestoval kus Evropy a dobře věděl, že v cizině stojí stavby větší a majestátnější. Jenže žádná jej nikdy tak nechytila za srdce jako právě moravgradská bazilika. Snad jedině s výjimkou kostela svatých Petra a Pavla, který nechal vystavět ve svém Veligradu.2 Ten sice měl hezčí vnitřní výzdobu, ovšem svojí velikostí se nemohl rovnat majestátnosti stavby stojící po jeho boku.

Jasně bílé stěny chrámu dávaly vyniknout kráse okenních vitráží a celá bazilika mu připadala jako ten nejvzácnější drahokam zdobící druhé největší město Moravského království. Větší byl pouze jeho Veligrad, který spravoval už skoro třicet let – od doby, kdy jej tímto úkolem pověřil král Rastislav blahé paměti, pro něj ten největší a nejmoudřejší vládce, kterému Bůh vložil na bedra vládu nad Moravským královstvím.

Vysokého muže se vzácným mečem u pasu všichni kolemjdoucí uctivě zdravili, protože dobře věděli, že míjejí knížete Slavomíra z Dolnogradu,3 župana veligradského, druhého muže Moravského království hned po králi. Muže, který celý svůj život věnoval službě rodné zemi a vykonal pro ni tolik, že by to stačilo na několik jiných životů.

Jen málo lidí v Moravském království dokázalo svou osobností a svými schopnostmi tak propojit vzdělanost, životní moudrost a diplomatickou obratnost. A to vše podepřít nesmírnou osobní statečností.

Slavomír se tak těšil náklonnosti těch, jimž vládl i sloužil, ale zároveň i respektu těch, proti kterým stál. Ať už na bitevním poli, nebo u jednacího stolu.

Narodil se léta Páně osmistého třicátého, takže mu Bůh dopřál už tři čtvrtě století života na této zemi. Po návratu ze studií v cizině se pak od léta Páně osmistého pětapadesátého jeho život a skutky staly pevnou součástí dějin moravské země.

Dlouhý a často dramatický život do Slavomírova obličeje vryl hluboké vrásky. Tak hluboké, jak významné byly děje, kterých se účastnil. Šedivé vlasy lemující jeho tvář však byly pořád husté a spadající až na ramena; jeho tělo bylo stále silné, byť už občas unavené, a jeho pravice dokázala stále pevně uchopit drahý meč s ostrou čepelí z damascénské oceli, který si přivezl z Byzance, a zasadit jím nepříteli smrtelnou ránu.

Kníže Slavomír však nebyl pouze velmož bohatě obdarovaný mnoha nadáními a schopnostmi, kterými sloužil své zemi. Nejen doma na Moravě, nýbrž i za jejími hranicemi byl proslulý výjimečnou schopností. Dokázal totiž úspěšně vypátrat pachatele těch nejtěžších a nejtajemnějších zločinů. Nebýt knížete Slavomíra a jeho věrného přítele, vladyky vikinga Erika, mnoho zločinů té doby by zůstalo neobjasněno a mnoho zločinců by uniklo svému trestu. A to nejen v Moravském království.

2

Slavomír byl příslušníkem vládnoucího rodu Mojmírovců. Na rozdíl od valné části svých více či méně hašteřivých příbuzných jej však nelákaly a vlastně ani nezajímaly nekonečné půtky a intriky, jejichž cílem bylo získat co největší moc a vliv nad Moravským královstvím.

Slavomír si vždy dobře uvědomoval, že takové vnitřní boje v zemi jen nahrávají jejím nepřátelům a konkurentům. Což byli odjakživa především Frankové, jejichž výhodou bylo, že byli mnohem početnější a silnější než Moravané. Tudíž bylo o to důležitější, aby Moravané byli svorní a neplýtvali silami na vzájemné bratrovražedné půtky. K jejich smůle však bylo stále dost takových, kteří nebyli tak moudří a zdrženliví ve svých ambicích, jako tomu bylo u Slavomíra.

Ten vždy zůstával věrný právoplatným moravským vládcům podle starých zákonů platných odjakživa.

Během dlouhého života daného mu Bohem poznal kníže čtyři moravské panovníky.

Především to byl stále vzpomínaný moudrý a bojovný kníže Mojmír, jenž jako první moravský vládce přiměl mocné moravské země přijmout víru v Ježíše Krista. Krátce poté, co se tak stalo při slavných církevních obřadech, které na Moravě vykonal pasovský biskup Reginhar, Mojmír – pod záminkou šíření křesťanství – vytáhl v čele moravského vojska na východ a dobyl Nitravsko, které spojil s Moravou do jednoho státu, Moravského knížectví. Položil tak základy mocného moravského státu, ve kterém se Slavomír právě v době oficiálního přijetí křesťanství narodil.

Na sklonku vlády Mojmírovy potom mladý Slavomír odešel za studii do franského Kolína, papežského Říma a mocné byzantské Konstantinopole. Odešel jako nezralý mladík, aby se z tohoto mnohaletého putování vrátil jako mladý, silný a vzdělaný muž, který si s sebou kromě vzdělání a životního rozhledu přivezl také jasnou představu, jaké směřování by své milované vlasti přál.

Ovšem Slavomír si z velké cesty přivezl nejen vědomosti a zkušenosti, nýbrž se vrátil i s celoživotním věrným přítelem a druhem, vikingem Erikem. Mužem, který se díky své statečnosti a věrnosti svému novému domovu po čase stal respektovaným a uznávaným vladykou.

Slavomír se po svém návratu domů nikdy nesnažil získat moravský trůn, i když se mu i taková příležitost časem naskytla. Místo toho dal všechny své schopnosti, vědomosti, zkušenosti, odvahu i věrnost do služeb všech Mojmírových následovníků – synovce Rastislava, jeho synovce Svatopluka a nyní i Svatoplukova syna Mojmíra.

Král Rastislav vyznamenal Slavomíra jako nejmladšího velmože v historii moravské země knížecím titulem, když na tomto světě pobýval pouhých dvacet pět let. Král Rastislav jej tak odměnil za to, jak se především díky Slavomírově chytrosti a odvaze dokázala Morava ubránit zničujícímu útoku obrovské přesily franských vojsk vedených samotným králem Ludvíkem.

Díky Slavomírovi se tehdy, léta Páně 855, Moravané nejen Frankům ubránili, navíc je ještě těžce ztrestali na jejich vlastním území a sám Ludvík byl nakonec rád, že se mu podařilo z Moravy uprchnout. A i když to byla do jisté míry ironie osudu, mocný východofranský král si od té doby mladého moravského knížete velice považoval a uznával jej. Protože nesnášel ty, kdo mu pochlebovali. Naopak respektoval ty, kdo se mu dokázali postavit, ať už v boji, nebo při jednání, a dokázali si stát za svým.

Rastislav Slavomírovi ke knížecímu titulu přidal také úřad župana v největším moravském sídle, ve Veligradu. Slavomír si tam tehdy na králem darovaném pozemku postavil výstavný dvorec, na kterém od té doby žil a ze kterého vyjížděl od své rodiny na cesty daleké i nedaleké.

Když Slavomír své nové sídlo budoval, rozhodl se postavit nejen domov pro sebe a své blízké. Protože jej král odměnil za jeho služby vpravdě královsky, cítil povinnost postavit také něco, co bude sloužit dlouhá léta všem. A tak na svém dvorci nechal vybudovat skutečný a obdivovaný stavební skvost. Ne největší, ovšem na Moravě asi nejkrásnější kostel, jaký zde byl postaven, chrám sv. Petra a Pavla.4 Chrám, který se ihned po svém vzniku stal největší ozdobou a přímo symbolem Veligradu.

3

Slavomír se stal jedním z mála skutečných Rastislavových přátel. Královy důvěry si nesmírně vážil a nikdy ji nezklamal. Rastislavovi se vždy snažil radit a pomáhat podle svých schopností a svého nejlepšího svědomí – Rastislav zase dobře věděl, že na Slavomíra se může vždy a ve všem spolehnout.

Mladý kníže hrál důležitou úlohu u všech důležitých událostí v Moravském království. Byl jedním z těch, kteří přišli s myšlenkou na vybudování vlastní, moravské církevní provincie, protože si uvědomovali, že to je jedna z velice důležitých podmínek skutečné nezávislosti Moravského království.

Po mnoha diskusích s králem to byl nakonec Slavomír, kdo stál v čele poselstva, které na Moravu až z Byzance přivedlo bratry Konstantina a Metoděje.

Když bylo třeba, dokázal pomoci vyřešit konflikt s Franky, jako tomu bylo například léta Páně 864, kdy se zase jednou střetli věční rivalové moravský král Rastislav a východofranský král Ludvík na Dowině.5

Slavomír vždy dělal to, co pokládal za správné a poctivé, a neohlížel se přitom na nebezpečí, jaké mu při takovém konání hrozilo.

Už jako čtyřicetiletý zralý muž se tak bez nejmenšího rozmýšlení vydal do Řezna na soud s Rastislavem, kterého jeho synovec Svatopluk, v té době kníže nitravský,6 hanebně zradil a vydal jeho úhlavnímu nepříteli, králi Ludvíkovi.

Slavomír tehdy u soudu s Rastislavem stál doslova sám proti všem a těžce na něj dolehlo, když se mu nepodařilo přes veškerou snahu a osobní nasazení zabránit tomu, že soud nakonec Rastislava odsoudil k smrti, kterou král Ludvík změnil v oslepení a doživotní uvěznění v jednom z bavorských klášterů.

Krále Rastislava Slavomír nezachránil, ovšem k údivu všech kolem, kteří čekali Ludvíkovu pomstu vůči opovážlivému moravskému velmoži, Ludvíkův respekt ke Svatoplukovi vzrostl ještě víc. Král Ludvík totiž dokázal ocenit i ty své protivníky, kteří prokázali statečnost, chytrost a charakter. Tak jako tomu bylo u Slavomíra. A naopak hluboce opovrhoval zrádci a pochlebovači, kteří se snažili vetřít do jeho přízně. Těch, pravda, bylo kolem něj požehnaně. A to nejen na jeho královském dvoře.

Na druhé straně Ludvík podcenil Svatoplukovu houževnatost a také proradnost, když se ten léta Páně 871 po útěku z franského tábora dostal – mimochodem především Slavomírovou zásluhou – až na moravský trůn.

Tehdy byl Slavomír první, kdo uznal Svatoplukův nárok na trůn podle starých zákonů. Ovšem nebylo to zadarmo. Od Franků přeběhlý Svatopluk, tehdy ještě kníže, musel nejprve pod Slavomírovým tlakem před všemi významnými moravskými velmoži pokorně přísahat věrnost moravské zemi, načež jej pak teprve Svatopluk jako první uznal podle starého práva a zvyklostí právoplatným dědicem trůnu a novým moravským králem.

4

Nový král Svatopluk, který si tehdy připadal Slavomírem ponížený, dlouho pociťoval zlobu a nenávist vůči zásadovému a čestnému veligradskému knížeti. Tyto postoje totiž Svatopluk zrovna nevyznával. Jeho krédem bylo dělat pouze to, co pro něj v dané chvíli bylo výhodné.

Po čase ovšem zloba z nového krále vyprchala. A když především Slavomírovou zásluhou uzavřel s Ludvíkem konečně výhodný mír ve Forchheimu,7 skončila tím vyčerpávající válka mezi oběma zeměmi a započal tak mocenský vzestup Svatopluka i Moravského království, spoléhal se už i Svatopluk na veligradského knížete tak jako dříve jeho strýc.

Slavomír potom pomáhal Svatoplukovi se správou země i s jeho výboji a svému velkému příteli arcibiskupu Metodějovi s jeho pastorační i misionářskou prací. Doprovázel Metoděje do Říma, kde arcibiskup musel léta Páně 880 obhajovat své dílo před očerňováním ze strany franských kněžích z Moravského království.

Svatopluk sice nesmírně chytrého a schopného Metoděje a jeho schopností rád využíval, ovšem v jeho sporu s franskými kněžími vedenými Wichingem se mu nechtělo angažovat.

Jinak tomu bylo u Slavomíra. Ten příteli arcibiskupovi pomáhal, jak jen to bylo možné. A když nakonec spolu s Metodějem dopravil na Moravu papežské privilegium „Industriae tuae“8 – dokument, který znamenal naprostý triumf Metodějovy cesty do Říma, triumf, ve který se obrátila cesta původně konaná kvůli arcibiskupově obhajobě – král Svatopluk toto privilegium s velikým potěšením přijal. Dalo mu zvláštní postavení mezi tehdejšími evropskými vládci, neboť jej papež vzal do své osobní ochrany, a tím vlastně uznal naprostou nezávislost Moravského království na Východofranské říši. Čímž tedy sice potvrdil faktický stav věcí, ovšem diplomatický význam tohoto aktu pro Moravskou říši i jejího vládce byl nesmírný a všeobecná vážnost Svatoplukova tímto privilegiem neobyčejně vzrostla.

Ve Slavomírově Veligradu se pak o tři roky později konal i slavný obřad, který potvrdil vzrůstající význam Moravského království na území jeho západních sousedů, českých kmenů.

Při tomto obřadu přijal křesťanství český kníže Bořivoj i s manželkou Ludmilou. Stalo se tak z rukou Metoděje a nešlo pouze o samotný akt přijetí křestu nejmocnějším českým knížetem. Tehdy bylo tímto obřadem rovněž uzavřeno spojenectví mezi Moravou a Čechami. Spojenectví, díky kterému se Bořivojovi a Svatoplukovi podařilo Čechy vymanit z franského vlivu.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Poděkování

1

2

3

4