Darina Hamarová

Slzy anděla

Originální název: Slzy anjela

Překlad: Stanislav Bednář

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Darina Hamarová, 2016

Translation © Stanislav Bednář, 2019

© Moravská Bastei, MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9019-2 (epub)

ISBN 978-80-243-9020-8 (mobi)

„Kde se máš setkat s tím…“ Luky si lusknutím prsty pomáhal vzpomenout na jméno muže, s nímž jsem měl za necelých čtyřiadvacet hodin domluvené rande! Rande naslepo.

Toho muže jsem totiž nikdy neviděl ani neslyšel. Nevěděl jsem, kdo to je, co je, jak vypadá. Věděl jsem jen to, že na internetu, kde jsem se s ním za podivných okolností seznámil, používá přezdívku a že měl pro mě velmi důležité informace. Tak důležité, že jsem byl kvůli nim ochotný podstoupit jakékoliv riziko.

Rozhovor s ním mi měl pomoct vložit poslední kamínek do mozaiky příběhu, který se pro mě stal noční můrou a nedal mi spát už několik měsíců. Ten příběh jsem pracovně nazval Záhada ztracené dívky.

Luky

„Cornelem,“ doplnil jsem svého přítele, aby se zbytečně nenamáhal.

„Ano, Cornelem. Díky. Vidíš, stárnu. Paměť mi začíná vynechávat,“ zasmál se.

Páni! Tak takové přiznání vyžaduje velkou dávku sebereflexe. On si stěžoval na svou paměť! On, který si pamatoval paragrafové znění trestního kodexu od A do Z a dovedl by ho odrecitovat, i kdybyste ho probudili o půlnoci po vypité sedmičce francouzského koňaku, a nevynechal by jediné slovo.

Luky je totiž advokát se zaměřením na trestní právo. Obhajuje kdejaké darebáky, ale i nešťastníky, kteří se shodou okolností dostali do problému se zákonem. Svou práci dělá tak dobře, že se stal jedním z nejlepších v hlavním městě a kancelář má přímo v centru. Jmenuje se Jan, ale kamarádi mu odjakživa říkají Luky. A já mám tu čest být jedním z nich. Od prvního dne studií na gymnáziu jsme spolu seděli v lavici a naše přátelství ze studentských let trvá dodnes. Pocházíme z jihu republiky, naše rodné vesničky jsou od sebe vzdálené pouhých dvanáct kilometrů. Zatímco já jsem zůstal věrný rodnému kraji, on udělal velkou kariéru v hlavním městě. Vždycky když sem z nějakého důvodu zabloudím, zastavím se za ním. Jen tak, popovídat si, anebo když potřebuju nějakou radu. A poradit on umí, to je fakt. I teď jsem za ním přišel pro radu.

Jmenuji se Giu (vyslovuj Džju). Slušné vychování mi velí představit se těm, kdo to ještě nevědí, a připomenout se těm, kteří už zapomněli. Ve skutečnosti Giu není mé pravé jméno, ale zvykl jsem si na ně do takové míry, že své občanské používám jenom v úředním styku.

Jsem novinář ve svobodném povolání neboli „na volné noze“, píšu články do novin a časopisů. Pro toho, kdo mě zaplatí. Nejčastěji je mým „zaměstnavatelem“ Jana, bývalá spolužačka z gymnázia a nejlepší kamarádka v jedné osobě. Také zůstala žít v hlavním městě a je šéfredaktorkou jednoho nejmenovaného celostátního časopisu. Nebýt jí, asi bych umřel hlady.

„Hm, všichni stárneme. A stejnou rychlostí. To je asi ten nejspravedlivější zákon tohoto světa,“ zafilozofoval jsem.

„Máš pravdu,“ souhlasil Luky, „totiž takový zákon, který by každému měřil stejným metrem a nedal by se zneužít, by lidi vymyslet neuměli.“

Seděli jsme v jeho kanceláři, pohodlně rozvalení v exkluzivních italských křeslech. Luky si potrpěl na kvalitní nábytek. Říkal, že v práci tráví víc času než doma, tak se v ní musí cítit minimálně stejně dobře. Já osobně jsem ten pocit měl. I u něho doma, i u něho v kanceláři. Jediné, co mi tady vadilo, byl ruch z ulice, který k nám otevřeným oknem pronikal. Zvonění tramvají se mísilo s troubením aut, občas zahoukala sanitka, aby si proklestila cestu buď k pacientovi, anebo do nemocnice. Vzduch ale i tak voněl rozkvetlým šeříkem, tak charakteristickým pro nejkrásnější měsíc v roce. Květen – máj. Ne nadarmo se říká, že je to měsíc lásky.

Sluníčko, které každým dnem nabývá na síle, nutí ženy odložit poslední kusy zimního oblečení, takže dámy zkracují rukávy a podle možnosti i sukně a vystavují na odiv dokonalost ženské krásy. A muži, ještě zblblí zimou, když uvidí odhalená lýtka, která pokračují v tajemném nekonečnu ženských stehen, doslova a do písmene, oslepeni tou nádherou, tají jako jarní sníh. Poezie ženské krásy a smyslnosti se snoubí s prozaickými pohledy mužů a společně vyvolávají oboustranně vzrušující chaos, vyzývající ke sblížení.

Tak nějak vidím tuto část roku já.

„Dobře. A kde že se s ním máš setkat?“ Luky se podíval na hodinky a vrátil se k důvodu mé návštěvy.

„Tady,“ natáhl jsem ruku přes nízký stůl a podal jsem mu složený papír, na němž byl náčrtek místa mého zítřejšího setkání.

Čekal jsem na něho několik dní v hotelovém pokoji. Cornel neměl vůbec na spěch. Jako by se rozmýšlel, jestli se se mnou vůbec setká, a pokud ano, tak kde. Asi před hodinou mi poslal e-mail, v němž byl naskenovaný rukou nakreslený plánek. Jakási mapka, na níž byly čtverečky znázorňující budovy, čáry zobrazující ulice a silnice a další, mně nic neříkající symboly. Dominantou celého nákresu byl červený křížek umístěný uprostřed papíru, pod nímž svítilo slovo moruše. No a na úplný spodní okraj někdo, možná sám Cornel, hůlkovým písmem popsal, jak se k červenému křížku dostanu. Ani mapka, ani popis mi nic neříkaly.

Luky vzal papír a chvilku ho mlčky studoval. Zřejmě ani on z něho nebyl moc moudrý, protože vstal, přešel ke svému pracovnímu stolu, kde začal ťukat do klávesnice počítače a vzápětí myší klikl. Se zájmem jsem sledoval změny v jeho tváři. Byla jako počasí. Nejdříve zamračená, potom polojasná, až se úplně rozjasnila a můj přítel, pohvizduje si jakousi neznámou melodii, začal pokyvovat hlavou. Neklamný znak spokojenosti. Našel, co hledal. Střídavě se díval na nákres, který jsem mu dal, na monitor počítače, opět si zkoumavým pohledem přeměřil obrázek a nakonec se zahleděl na mě. A celý tento kolotoč pohybů několikrát zopakoval. Působivé divadlo jednoho herce pro jednoho diváka. A to všechno bez jediného slova. Ani já jsem ho nerušil. Věděl jsem, že výsledek svého počínání mi prozradí sám. Konečně opustil své stanoviště u počítače. Vrátil se ke mně, položil papír na stůl a ztěžka se svezl do křesla. Opřel se, sepnul ruce za hlavou a přivřel oči.

„S kým tam jdeš?“ zeptal se zamyšleně, oči stále přivřené.

„No… s ním,“ položené otázce jsem zcela nerozuměl.

„Dobře. Pro méně chápavé v této místnosti: Kdo tam jde s tebou. Jak doprovod,“ řekl se zvláštním důrazem na poslední slovo.

„Nikdo,“ jeho poznámka mě naštvala a hned jsem pocítil nutkání mu ji vrátit. „Byla to jeho podmínka. Mám přijít sám, bez jakéhokoliv doprovodu.“

Slovo doprovod jsem zdůraznil a dodal jsem: „Žádná policie a tak. To pro méně chápavé v této místnosti.“

Sice chabá odplata, ale i ta se počítá.

„Ááá, chlapec vrací úder! Rozumím. Další otázka. Znáš místo, kam máš jít?“

„Luky, co je to za otázky?! Moc dobře víš, jak se orientuju v tomhle městě. Nijak! Neznám ho! Nevyznám se tu! Pár ulic, nějaké úřady, fotbalový stadion, čtvrť, kde bydlíš ty, kde má byt Jana. A to je všechno. Proto jsem přece tady! Abys mě navedl, navigoval, vysvětlil mi, kde to je. Ty jsi zdejší. I když, soudě podle nákresu, by to mělo být v pohodě.“

„Aha, takže v pohodě. Podle nákresu!“ Luky vyskočil z křesla a začal se nervózně procházet po místnosti.

„Ty naivní vesnický hlupáku!“

Někoho jiného by ta slova urazila. Mě ne. On už prostě byl takový. Přímý, upřímný. Venkovan. Jako já. Hlavně ale přítel, jakých je málo.

„Giu, ten chlap není hloupý,“ pokračoval mnohem klidněji, „přesně ví, co chce. Nejradši bych ti o tom místě nic neřekl, aby ses poučil. Ty totiž patříš k lidem, pro něž je facka nejlepším výchovným prostředkem, a dokud ji nedostanou, dělají blbosti. Tohle je jedna z nich. Jít tam sám, je totální blbost. Nechci tě strašit. A v tvém případě by to stejně nepomohlo. Znám tě. Už ses rozhodl. A není síly, která by tě přinutila to rozhodnutí změnit.“

Opět se podíval na hodinky na ruce. Signál, že mám odejít?

„Asi máš něco naplánováno, že? Půjdu,“ zvedl jsem se.

„Půjdeš, ale se mnou,“ vyzval mě rezolutně. Vzal si z věšáku sako a otevřel dveře.

„Počkej. Na něco jsem zapomněl,“ řekl, vrátil se do kanceláře a ze zásuvky pracovního stolu vyndal jakési pouzdro.

„Dalekohled,“ upřesnil, když viděl můj nechápavý pohled.

„Dalekohled?“ kroutil jsem nevěřícně hlavou.

„Bude se hodit,“ podotkl záhadně a pohladil ho jako největší poklad.

„Když myslíš,“ rezignoval jsem. Neptal jsem se, kam jdeme. Někdy je lepší žít v nevědomosti.

„Giu, místo, na které se chystáš, je neslavně známé mezi všemi obyvateli tohoto města a každý normální člověk se mu radši vyhne,“ pokračoval.

To jsme už seděli v jeho autě a směřovali kamsi na jihozápad. Luky řídil rychle, agresivně, ale bezpečně. Jako lasička se vždycky prosmýkl do vedlejšího, právě v ten moment rychlejšího pruhu, stačilo, aby se utvořila jen malinká skulinka mezi auty. To si vyžadovalo dlouholetou praxi, značnou předvídavost a zdravou drzost. Nic z toho mu nechybělo. Obdivoval jsem ho. Já bych určitě naboural každé druhé, pokud ne každé auto. A on během tak náročného řízení dokázal ještě vykládat a gestikulovat rukama.

„Kdysi dávno to byla krásná, malebná vesnička, malá osada o několika domech, na jejímž konci se nacházelo nevelké zemědělské družstvo. Město se rozrůstalo a tehdejší šéfové rozhodli, že se kousek odtud postaví panelákové sídliště. Plynule navázali na to stávající a udělali z něho ještě mnohem větší. A aby toho nebylo málo, přidal se stát a mezi sídliště a vesnici vsunul čtyřproudovku, která vedla do sousedního státu. S jídlem rostla chuť a městští radní naplánovali pokračování výstavby sídliště, kterému měly padnout za oběť i domky ve vesnici. Nabídka státu za jejich odkup nestála za moc, ale nekonečné množství aut, hukot kamionů jezdících tudy ve dne v noci, smrad z výfuků a prach zpod kol byly nakonec dostatečně přesvědčivé argumenty. Vesnička úplně osiřela, a pak někdo moudrý z tehdejšího obecního úřadu rozšíření plánované výstavby stopl. Nikdo tam nic nepostavil, od té doby tam ani nikdo nebydlel. Na kdysi přímo pohádkové osadě zanechal zub času svoje stopy a svědectvím o tom, že tam kdysi žili lidé, se staly rozpadlé ruiny obydlí zarostlé trávou a bodláky, jako zdvižený prst před lidskou hloupostí a neutuchající rozpínavostí mocných tohoto světa. Kontrastem k této lokalitě jsou, a to především v těchto jarních měsících, rozkvetlé ovocné stromy, jakýsi ovocný ráj, obklopený nelegálními skládkami. Právě sem různé firmy, především stavební, vyvážejí nepotřebný odpad. Haldy stavební suti, smetí, kam jen dohlédneš.“

Ovocný ráj. Poté co můj přítel vyslovil tato slova, došlo mi, co znamenalo slovo moruše, které bylo na nákresu napsáno. Přece strom, na němž roste zvláštní ovoce, které vypadá jako maliny, a doma jsme mu říkali dřevěné jahody.

„Kam vlastně jedeme?“ odvážil jsem se konečně zeptat na cíl naší cesty.

„Vydrž, hned tam budeme,“ odpověděl a rozhlížel se na všechny strany, jako by něco hledal.

Ani jsem si nevšiml, že během jeho vypravování jsme se dostali na dálnici vedoucí kolem největšího sídliště hlavního města a směrové tabule hlásily stále kratší vzdálenost ke státní hranici. Přejížděli jsme po jakémsi nadjezdu, pod kterým ale nevedla žádná silnice ani železnice. Právě jsme míjeli poslední paneláky, když Luky odbočil posledním exitem vpravo z dálnice. Jeli jsme ještě asi minutu a zastavil.

„Jsme na místě. Konečná. Vystupovat,“ nečekal na mou reakci a vystoupil z auta.

Na místě? Na jakém místě?

Nevěřícně jsem se rozhlížel kolem sebe. Můj přítel se zřejmě pomátl. Ocitli jsme se na jakési polní cestě v nevelkém akátovém háji.

„Luky, vysvětlíš mi, co tady, na tomhle podivném místě hledáme?“

Žádná reakce. Totální ignorace mé osoby. Místo odpovědi dalekohledem na očích sledoval okolní krajinu. Neskutečně mě vytočil.

„Luky, na něco jsem se tě ptal! Kam koukáš tím dalekohledem?“

„Vydrž,“ procedil mezi zuby a soustředěně pokračoval v pozorování nevím čeho. Otáčel hlavu tu vlevo, tu vpravo. Kdyby měl s sebou brokovnici, myslel bych si, že jsme přišli střílet na bažanty, i když mně je jakákoliv střelba na cokoliv živé proti srsti, a ani Luky tomuto „sportu“ neholdoval. Ale takhle?

„Na, podívej se. Nejdřív na paneláky za dálnicí a potom po přímočaré linii sleduj druhou stranu silnice. Co vidíš?“ Podal mi dalekohled.

„Nic. Paneláky jsou v pohodě, silnice taky. Pod ní jsou… počkej… jeden, dva, tři, čtyři? Jo, čtyři zvláštní otvory. Vypadají jako garáže bez dveří. Za silnicí jsou stromy. Co je na tom výjimečného? Nic, tedy až na ty otvory. Kdybych byl filmovým režisérem, uměl bych si tohle prostředí představit pro scénu v nějakém hororu.“

„Ještě jednou. Vzpomeň si na ten nákres a v mysli ho porovnej s tím, co vidíš. Jaká je tam souvislost?“

Poslechl jsem ho. Připadal jsem si tak trochu úchylně, jako voyer, který z dálky sleduje nic netušící obyvatele za okny jejich bytů. Mě naštěstí okna a balkony, ani to, co se dělo za nimi, nezajímalo. Více než paneláky mě zaujala opačná strana silnice a prostor za ní. Tvořil ho jakýsi obrovský dvůr obklopený polozbořenými chátrajícími domy. Všude kolem kvetly ovocné stromy a okolo nich… hromady stavebního odpadu. Celá oblast na mě působila jako místo, nad kterým se vznášela absolutní beznaděj.

A uprostřed toho obrovského dvora, uprostřed travou zarostlé plochy velké asi jako volejbalové hřiště, se jako maják na ostrově tyčil osamělý strom. Jako by zázrakem právě kolem něho nebyla žádná skládka, žádné smetiště, žádná ruina. Zaměřil jsem se na ten strom a několik minut jsem ho pozoroval. Uvědomil jsem si, že je jako na dlani. Jediné místo viditelné široko daleko. Ten strom byla moruše. Strom, u kterého jsem se měl co nevidět setkat s Cornelem.

„Do prdele,“ zaklel jsem.

„Přesně tak, do prdele,“ přidal se Luky, „už chápeš, proč jsem říkal, že ten chlap není hloupý? Vybral si dokonalé místo, přesně takové, kam nikdo, kdo má zdravý rozum, nevstoupí. Ty otvory pod cestou, co vypadají jako garáže, je nedokončená stavba depa, které mělo sloužit pro metro ještě před revolucí, ale jako mnoho dalších věcí i ono zůstalo jen na papíru. Teď je to ideální útočiště pro mnohé živly. Narkomany, feťáky, bezdomovce. Několik desítek jich tam skutečně žije. Kdybys přišel večer, zjistil bys, o čem je život na okraji společnosti, anebo až za ním. Sám vidíš, že ten strom a prostor okolo něho je možné pozorovat z daleka. Tak jak se na něj teď díváme my, může tě zítra, když tam budeš přicházet, odněkud sledovat Cornel. Jestli jsi sám, jestli se někde v dosahu neschovávají policajti. Lidi, kteří se tam obvykle pohybují a zdržují, určitě dobře zná. Tebe si všimne už z dálky. A věř mi, s nikým si tě nesplete. Proto se rozhodl právě pro tohle místo. Kdybych chtěl spáchat něco hodně špatného a skrýt to před světem, udělám to tam.“ S teatrálním gestem natáhl pravou ruku a ukázal na polorozbořené domy.

„Počkej, ty si myslíš, že mě tam volá proto, aby mi něco udělal? Aby mi ublížil?“

„Nebuď vztahovačný. Nic si nemyslím. Jen jsem tě upozornil.“ A smrtelně vážně dodal: „I když… člověk nikdy neví, a být ostražitý není nikdy na škodu.“

„Poslouchej! Děsíš mě! Proč mi to děláš?“

„Pustil sis do kalhot? Dělal jsem si legraci. A navíc, neznáme se den ani dva, přece. Nepřišel jsi za mnou, abys poslouchal uklidňující řečičky. Přišel ses poradit. Takže jen pro tebe pár rad zdarma. Podle toho nákresu se máte setkat tam pod tou moruší. Na volném prostoru, kam je velmi dobře vidět jak z posledních paneláků, tak z nadjezdu. To, co se teď zdá být jeho výhodou, musíš využít pro sebe. Hraješ šachy. A celkem dobře. Víš tedy, že když znáš soupeřovu strategii, jeho možné tahy, máš náskok. My sice Cornelovu taktiku neznáme, ale můžeme…“ zarazil se. V očích se mu objevil zvláštní záblesk. Jako by mu něco proletělo hlavou. Myšlenka, nápad. „…můžeme ji předvídat,“ dokončil větu. „Giu, všimni si, kolik po dálnici projíždí aut. Jednou za čas se tu právě proto, že je to riziková oblast, objeví policejní vozidlo. Tohle všechno určitě ví i Cornel. Takže jestliže zůstaneš na stejném místě, nic ti nehrozí. Neopovaž se, opakuju ti, neopovaž se dát se přemluvit a pohnout se z místa, někam odejít. Ať už by to bylo kamkoliv a z jakéhokoliv důvodu. Zjisti, co potřebuješ vědět, a okamžitě pryč. Co nejdřív a co nejrychleji. S nikým jiným než se svým objektem se nedávej do řeči. Nezůstávej v té lokalitě do setmění, natož do tmy. Tma bude tvůj nepřítel. Rozumíš mi?“

Rozuměl jsem. Jeho slova ve mně vyvolávala nechtěný pocit. Mrazilo z nich.

„Děkuju. Budu si tvá slova pamatovat a budu se jimi řídit. Není nad dobrého přítele,“ s upřímnými díky jsem mu podal ruku.

„Jsem špatný přítel. Ten dobrý by tě zamkl někam do sklepa s kvalitním vínem, opil by se tam s tebou, a nevylezli byste odtamtud, dokud bys celou tu blbost nevypustil z hlavy. Blázne jeden!“

Z ničeho nic mě objal. Když mě pustil, zkoumavě si mě prohlížel.

„Giu, jsi v pořádku?“

„Jo, jsem.“ Můj hlas ale nezněl zrovna dvakrát jistě.

Všiml si toho.

„Nezdá se mi. Jsi bledý jako stěna.“ Vzdychl jsem.

„Divíš se? Hodinu mi tu předkládáš různé scénáře, které mě straší, i když říkáš, že to nechceš. Normálně se teď budu bát vyjít na ulici. Největší hrůzu ve mně vyvolává myšlenka, že se vidíme naposledy.“

„Neblbni a neplácej hlouposti. Zítra, jakmile bude po všem, se mi hned ozvi,“ poplácal mě po rameni.

„No, je čas vrátit se k práci,“ ukázal rukou k městu a vykročil k autu.

Luky mě zavezl až k hotelu, kde jsem byl ubytovaný. Celou cestu od akátového háje až k hotelu jsem mlčel. Myslel jsem na muže, který mě do této situace dostal.

„Giu, bát se je dobré. V tvém případě dokonce velmi pozitivní. Budeš opatrnější,“ snažil se mě můj přítel povzbudit.

„Budu,“ slyšel jsem sám sebe, jak přitakávám. Ale vzápětí mě zachvátila hrozná panika.

„Do háje! Do čeho jsem se to nechal umotat? Vypadám snad jako nějaký hrdina? S touhle postavou? S touhle tváří? Copak jsem nějaký ruský bohatýr Ilja Muromec? Nebo James Bond, sakra?“ nešťastně jsem rozhodil rukama.

Musel jsem mít žalostně komický výraz, protože Luky se začal smát, až se za břicho popadal, a já s ním. Po chvíli ale přestal a s vážnou tváří řekl: „Máš pravdu, nejsi hrdina. Jenže člověk jím ani nepotřebuje být, aby dokázal udělat nějaký hrdinský čin. Tak běž, ty Muromče 007.“ Bouchl mě do ramene a doslova vyhodil z auta.

Ilja Muromec. James Bond. Lukymu se to lehce říká, on bude zítra sedět pěkně v bezpečí své útulné kanceláře, zatímco já…

Zbytečně se zlobíš, sám si za to můžeš, v nejméně vhodném okamžiku se ozvalo mé druhé já.

Vím, nemusíš mi to připomínat!, zavrčel jsem nevrle. Kdyby nebylo jí, mohli jsme teď být v klídku doma, bědovalo moje druhé já.

Mohli, ale nejsme, nedal jsem se.

Stačí, aby se v tvé blízkosti objevila „sukně“, a hned ztratíš hlavu. Za všechno může ona.

Moje druhé já mělo pravdu. Skutečně za všechno mohla ona. Ne Cornel. Ona. Laura.

Laura

V polovině září minulého roku se z ničeho nic zjevila uprostřed mého pokoje a spustila nepředvídatelný tok událostí, které mě jako divoká voda nezadržitelně strhly s sebou.

„Ztratila se má kamarádka,“ řekla překotně. Žádný pozdrav, žádné představení se.

Asi před dvěma minutami zazvonila u dveří našeho domu. Funkci vrátného si u nás nedemokraticky přisvojila moje mamka. Já prý se mám věnovat své práci, psaní, a ona zvládne všechno ostatní. Včetně otevírání dveří. Vždyť za mnou kromě Jany a Lukyho – což je jednou za uherský rok, a kamaráda hospodského – což je častěji, stejně nikdo nechodí. A jim s radostí otevře i ona. Neodporoval jsem, nehádal se. S ní se ani nedá. Zkuste vyhrát v hádce nad ženou se zkušenostmi z víc než padesátiletého manželství s mým otcem, což nebylo vůbec jednoduché, a navíc když jí v žilách koluje temperamentní maďarská krev. Prostě nemáte sebemenší šanci.

Když před dvěma minutami někdo zazvonil u našich dveří, vůbec jsem se neobtěžoval vstát od počítače a přerušit svoji práci. Nebyl důvod, protože jsem vzápětí uslyšel mamčin hlas: „Už jdu!“

Za chviličku otevřela a zeptala se návštěvy, koho hledá. K mému překvapení jí odpověděl mladý ženský hlas. Ale co, to jsem neuhodl. Nemusel jsem však dlouho čekat, hádanka se vzápětí vyřešila sama.

„Giu, máš návštěvu,“ mamka na mě spiklenecky mrkla, vpustila do mého pokoje mladou dívku a diskrétně se vzdálila do svého království. Do kuchyně.

Dříve než jsem stihl cokoliv říct, jemně rtěnkou obkroužené rty asi tak osmnáctileté dívky vyslovily tu divnou, zvláštní větu.

Typický mladý člověk této doby, pomyslel jsem si. Z ničeho nic vtrhla do mého soukromí. Jen tak, jako by náhodou šla okolo. Bezradně jsem pokrčil rameny.

„Ztratila se vám kamarádka?“ opakoval jsem po ní. Vždycky, když mám problém odpovědět nebo reagovat na něčí otázku či myšlenku, snažím se tímto způsobem získat čas.

Mezitím jsem si „vetřelkyni“ lépe prohlédl. Dívka byla vysoká asi sto sedmdesát centimetrů, věkem sice na hranici dospělosti, ale vypadala jako děcko. Štíhlé tělo zdůrazňovalo pruhované námořnické bavlněné tričko a letní světle modré slim kalhoty, na nohou měla bílé značkové tenisky.

„Ano, před půlrokem,“ nesměle zamrkala řasami velkých hnědých očí.

„Před půlrokem?“ užasle jsem se na ni podíval. Poodešel jsem k oknu a dost dlouho jsem hleděl nad stromy v naší zahradě. Kamsi do nekonečna. Na děvče, které mlčky stálo za mými zády, jsem jakoby zapomněl. Kdo mě ale zná, ví, že můj jakoby nepřítomný pohled upřený do dálky je neklamným znakem přemýšlení. I nyní. Nechápavě jsem kroutil hlavou. Zmizela její kamarádka, nejlepší kamarádka, už před půlrokem, a ona s tím přijde až po tak dlouhé době. A za mnou. Proč?

„Milá slečno, můžete mi laskavě vysvětlit souvislost mezi mnou a vaší zmizelou kamarádkou? Nějak mi uniká podstata,“ otočil jsem se k ní.

„Nic vám neuniká. Není mezi vámi žádná spojitost.“

„V tom případě mi laskavě pomozte najít důvod vaší návštěvy,“ pátral jsem dál.

Odpověď mě natolik překvapila, že jsem se musel opřít o rám okna, aby to se mnou nepraštilo.

„Chci, abyste ji našel.“

„Cože? Abych ji našel? Jááá?! Jak jste na takový světový nápad přišla? Já jsem novinář,“ pro jistotu jsem to ještě slabikoval, „no-vi-nář. Ne policajt. Ani soukromý detektiv.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Luky

Laura