Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Suzanne Enoch: Nezkrotný horal

Vydání první

Copyright © 2014 by Suzanne Enoch

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2311. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Rogue With a Brogue

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press, New York v roce 2014

Český překlad © 2019 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1232-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1233-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Suzanne Enoch

Nezkrotný horal

Druhý díl série

Skandální Skotové

Kapitola jedna

MacLawryův klan měl jedno staré rčení: „Jestli chceš vidět tvář ďábla, hledej Campbella.“

MacLawryové měli ještě jedno pořekadlo o Londýně a slabošských Anglánech, co tam žili, jak si Arran MacLawry vybavoval, ale protože v této chvíli stál uprostřed tanečního sálu v Mayfairu, nechával si to pro sebe. Kolem kráčelo hejno slečen, všechny měly na sobě elegantně klenuté masky labutí. Široce se na ně usmál, až dívky porušily formaci a s výskáním se hnaly ke stolu s občerstvením.

„Nech toho, ty ďáble.“

Arran se ohlédl na bratra, sedícího pár kroků od něj a hluboce pohrouženého do hovoru – aspoň mu to tak původně připadalo – s elegantní maskou sovy. „Všeho všudy jsem se jen usmál. Říkals, že se mám chovat přátelsky, Ranulfe.“

Ranulf, markýz z Glengasku, potřásl hlavou. I když mu obličej částečně zakrývala poloviční maska černého pantera, nejspíš by se na dnešním soirée u Garretonových nenašel jediný host, který by dobře nevěděl, kdo se pod ní skrývá. „Řekl jsem zdvořilý. Žádné rvačky, žádné urážky a žádné plašení anglánských slečinek.“

„Tak to bych tedy měl mít spíš masku krávy nebo holuba, a ne lišky.“ Nebo sem možná neměl dnes večer vůbec chodit – ale kdo by pak hlídal Campbelly a jiné lotry?

Sova vedle jeho bratra se zasmála. „Myslím, že na převleku nezáleží, Arrane,“ pronesla s kultivovaným anglickým akcentem. „Stejně by tě žádná mladá dáma nepřehlédla.“

„To měl být nejspíš kompliment, Charlotte,“ uklonil se lehce Charlotte Hanoverové, snoubence jeho nejstaršího bratra, „takže ti děkuju.“ V téže chvíli zpozoroval nádhernou paví masku nad tmavě fialovou toaletou a usmál se, ale úsměv mu zmrzl na rtech, když se vedle páva objevila zelenozlatá labuť. Zatraceně. Oba mladí ptáci se do sebe zavěsili a otočili se směrem k němu, ale asi ho dosud nezahlédli. „Snad tvoje fešná sestra nejde dnes večer taky za labuť?“ zeptal se Charlotte a zvolna se napřimoval, ačkoliv se dosud opíral o zeď.

„Jde,“ opáčila Charlotte. „Chudinka. Asi ji nenapadlo, že tu bude těch labutí tolik.“

„No, kdybys ji a Winnie uviděla, pozdravuj je,“ obrátil se ke dveřím hlavního tanečního sálu. „Zahlédl jsem strýčka Mylese a vím, že se mnou chtěl mluvit.“

„Lháři,“ řekl Ranulf. „A nechoď daleko. Dnes mají přijít Stewartovi a chci tě seznámit s Deirdre Stewartovou.“

Arran zkameněl, ačkoliv maličko uhnul, aby ho od zelenozlaté labuti dál dělil shluk masek. „S Deirdre Stewartovou? Co to meleš?“

Starší bratr však nevypadal, jako by žertoval. „Prý je docela pěkná a je jí teprve dvaadvacet. A je to Stewartova neteř.“

Takže to byl další důvod, proč ho bratr vyzval, aby zůstal v Londýně i po těch rvačkách a jeho zřejmé… nedůtklivosti vůči dosti anglickým způsobům, které Ranulf přebíral. „Tak ona je to má povinnost, ano?“ zeptal se a nebyl schopen potlačit nevrlý tón.

„S dcerou lorda Allena jsme se nikdy nesetkali, tak si ji aspoň prohlédneme.“ Markýz se podíval přes Arranovo rameno. „Tvůj pěkný ptáček se blíží.“

Jane Hanoverová byla spíš jako sup, kroužila a čekala, až podlehne jejímu nezdolnému kouzlu, ale Arran nehodlal stát a diskutovat, zatímco se blížila. Nepotřeboval masku lišáka, aby vycítil problém, a Charlottina osmnáctiletá sestra nic jiného nepředstavovala. Ať už byla, nebo nebyla nejlepší přítelkyní jeho vlastní sestry Roweny, byla to debutantka, Anglánka a romantička. Arran se otřásl a ohlédl se přes rameno. Ať ho radši vezme čert, než aby se tímhle nechal nachytat.

A pak tu byl zjevně Stewartův klan. Mezi oběma klany nepanovalo otevřené nepřátelství, a když teď o tom uvažoval, během posledního týdne se o nich bratr zmiňoval častěji než o Campbellových. A i když to bylo tentokrát poprvé, co Ranulf přímo zmínil jeho a Deirdre v jedné větě, Arran měl silné tušení, že to přijde. Politicky vzato by spojenectví nejspíš daleko víc prospělo, kdyby o ruku Deirdre požádal Ranulf osobně, ale protože se náčelník MacLawryho klanu zamiloval do Anglánky, Arran usoudil, že role obětovaného MacLawryho zbyla na něj. A tak mohl jen doufat, že se to děvče podobá víc matce než otci, který měl obličej jako žába, a mohl být jen rád, že až do nynějška neupoutala jeho pozornost žádná jiná konkrétní dívka.

Nalevo od něj spustila hudba první valčík večera, což ho probralo a znovu upozornilo na současné hrozící nebezpečí. Zatraceně, Jane Hanoverová ho vystopuje, sdělí mu, že na tento tanec nemá žádného partnera, a on bude muset být zdvořilý, protože budou spřízněni sňatkem. Než hudba dohraje, už bude zasnoubený – a to by byla pořádná čára přes Ranulfův rozpočet, ani nemluvě o tom jeho.

Pávice a labuť spěšně procházely dveřmi za jeho zády. A přisámbohu, ještě nebyl tak hloupý, aby skončil v okovech nějaké svěží debutantky, které by připadal „drsně krásný“. Svatá Brigito, vždyť ani neví, co to znamená. Ukročil stranou mezi dvě skupiny hostů, znovu se otočil – a narazil přímo na červenozlatou poloviční masku lišky.

„Pane Lišáku,“ pronesla a ústa pod maskou jí zvlnil překvapený úsměv.

„Tady je, Jane!“ uslyšel zvolání své sestry Winnie.

„Paní Liško,“ opáčil a oplatil jí úsměv stejnou mincí. „Nejspíš byste si nechtěla zatančit tenhle valčík s jedním ze svých?“

Přivřené zelené oči se k němu na půl tuctu vteřin zvedly, zatímco zezadu se k němu blížila zkáza. Jedna z jeho zkáz. Kolik jich má sedmadvacetiletý muž unést? „Bude mi potěšením, pane Lišáku,“ prohlásila liška a zachránila ho tak v posledním okamžiku.

Nastavil ruku a prsty ve zlaté rukavičce ji uchopily. Tak rychle, jak jen to šlo, aniž by ji vlekl – nebo aniž to vypadalo, že prchá před někým jiným – ji odváděl by na taneční parket, objal ji jednou rukou kolem útlého pasu a začal s liškou tančit valčík.

Jeho partnerka byla drobná, zaznamenal opožděně, temenem hlavy mu jen taktak sahala k bradě. A měla přívětivý úsměv. Jinak to klidně mohla být královna Karolína, nic o ní nevěděl. A bylo mu to jedno. Nebyla to Jane Hanoverová a v této chvíli na ničem jiném nezáleželo.

„Budeme tedy tančit mlčky?“ zeptala se hlasem londýnské aristokratky. „Dvě lišky mezi stády labutí a medvědů a lvů?“

Arran se zazubil. „Když jsem si prohlížel stůl se zákusky, překvapilo mě, že nikde nevidím košíky zrní pro všechny ty ptáky.“

Kývla, zvedla k němu oči. „Chudinky malé. Lady Jerseyová měla podle všeho vloni na tomhle soirée obzvlášť půvabnou masku labutě a to vyvolalo bouřlivý ohlas.“

Rozhlédla se po přeplněném tanečním sále a on si ji znovu prohlédl. Drobná, štíhlá, světle zelené oči a vlasy… Nevěděl, jak tu barvu nazvat. Dlouhá a kadeřavá hříva, unikající ze sepnutého uzlu, působila, jako by malíř střídavě namáčel štětec do hnědé, zlaté a rudé barvy – tmavá, sytá směs barev dohromady neměla jméno.

Zamrkal. Bylo o něm sice známo, že si libuje v poezii, ale nad vlasy anglánského děvčete se mu to obvykle nestávalo. „Pročpak paní Liška ještě neměla partnera na valčík?“ zeptal se.

„Sotva jsem dorazila,“ odpověděla hedvábným hlasem. „Pročpak pan Lišák prchal před pávicí?“

Takže si toho všimla. „Neprchal jsem před pávicí. Ten pták je moje sestra. Děsí mě labuť.“

Zelené oči se upíraly do jeho a on se přistihl, že by rád viděl víc z jejího obličeje. Jako skotskému horalovi a MacLawrymu mu už několikrát zachránila život schopnost vyhodnotit něčí výraz rychle a přesně. Náhle ho něco napadlo. Ranulf předtím řekl, že se dnešního večírku zúčastní Stewartovi. Co jestli je ta liška lady Deirdre? Neprohlíží si ho stejně, jako si on chce prohlédnout ji?

„Všechny labutě,“ opáčila, „nebo jen ta jedna? Copak na Vysočině nejsou labutě?“

Ovšemže věděla, odkud pochází; i kdyby si celý Mayfair nepovídal o tom, kolik rvaček MacLawryové absolvovali ve zdejších salonech během posledních několika týdnů, skotský akcent by ho stejně prozradil. Na rozdíl od své sestry Roweny se nepokoušel ho zastírat nebo potlačovat. Byl pyšný na to, že je MacLawry. „Ano, labutě tam jsou, i když ne moc. Na Vysočině je snazší se jim vyhnout, když se mládenec vyzná v tamním kraji a je tam víc manévrovacího prostoru.“

„Netušila jsem, že jsou labutě tak nebezpečné.“

„Ano. Popadnou vás, když se nedíváte, a drží se vás až do smrti.“

Zasmála se. „Na rozdíl od lišek?“

Uzavírají lišky svazky na celý život? V té chvíli si to vůbec nedokázal vybavit. Po čtrnácti dnech ostražitosti vůči nebezpečným lidem, mužům i ženám, mu debata o přírodě – byť alegorická – připadala… osvěžující. „Tenhle lišák nehledá nic než partnerku k valčíku,“ pronesl s úsměvem. Tak. Jestli je to lady Deirdre, už ví, že nemá spadeno na žádnou jinou. „A liška?“

„Hledala jsem jednu přítelkyni. Intermezzo s jinou liškou je nečekané… rozptýlení. A jestli teď řeknete něco lichotivého, ani se neurazím, že jste mě vyzval k tanci jen proto, abyste se vyhnul nějakému ptákovi.“

Bylo to dloubnutí? Nebo žert? Zaujalo ho, že není schopen poznat, o co z toho šlo. Anglánská děvčata podle jeho zkušeností – a jen s velmi malým počtem výjimek – věděla kdeco o počasí a dokázala o tom diskutovat celé hodiny, ale jinak si u něj velké uznání nevysloužila. „Něco lichotivého,“ dumal a snažil se rozhodnout, kolik námahy má vynaložit. Hodlal koneckonců přistupovat k manželské smlouvě z pozice síly. MacLawry o spojenectví nežadoní. „Tančíte půvabně,“ prohlásil nakonec.

Znovu se zasmála, ačkoliv tentokrát už to neznělo tak vyzývavě. „No. Věřte tomu, nebo ne, nejste první Skot, co mi to říká. Vy mezi ně celkem zapadnete.“

Arran si byl naprosto jistý, že ho právě urazila. Potlačil zamračený výraz, i když by za maskou lišáka nebyl vidět. Jestli to je Deirdre, patrně musí být víc… šarmantní nebo něco takového. Ačkoliv se mohla dřív představit, než do něj začala rýpat. „Znám vás dvě minuty, děvče,“ poznamenal a přitáhl si ji o vlásek blíž. „Napadlo mě říct, že máte pěknou srst a elegantně zahrocené uši, ale nevěděl jsem, jestli byste to ocenila.“

„A proč by se lišce nemělo zamlouvat, že lišák obdivuje její srst?“

„Protože nejste liška o nic víc než já lišák. Nevybrala jste si masku labutě, což vás přinejmenším odlišuje od tuctu jiných děvčat, co tu dneska jsou, ale já jsem za lišáka, protože jsem tu masku dostal od sestry. Hádám, že bych byl radši vlk, abych řekl pravdu.“ Ano, v rodině byl obvykle ten chytrý a Rowena se zdála být docela spokojená s výběrem, na který přistoupil, ale byl to jen pěkně pomalovaný kousek papírmaše – a nic víc.

„Chtěla jsem jít za lišku,“ pronesla po chvilce. „Otec chtěl, abych šla za labuť.“

Tohle už bylo zajímavější. „A přesto nejste labuť.“ Také to byla mladá žena, asi o tři nebo čtyři roky starší než Rowena – ve věku, který odpovídal, jak věděl, Deirdre Stewartové – s přitažlivými ústy, rty, které jako by se od přírody chtěly usmívat, a přivřenýma zelenýma očima, jak si představoval, s drobnými vráskami smíchu v koutcích. Kdyby Arran neměl obě ruce zaměstnané valčíkem, bojoval by s nutkáním sundat jí masku, aby viděl celý její obličej a zjistil, jestli jednotlivé části odpovídají součtu.

Rty se jí znovu zvlnily úsměvem. „Tak tohle už je kompliment, pane Lišáku.“ Zaklonila hlavu, světlo lustru se odrazilo od zlatých světýlek v jejích vlasech. „Nebo chcete, abych vám říkala pane Vlku?“

„Slyšel bych na Arrana,“ odpověděl a opětoval její úsměv. Nezareagovala na jeho jméno, jenomže nejspíš už předem věděla, kdo je. Londýnská společnost se nehonosila velkým počtem mládenců, kteří čerstvě dorazili z Vysočiny.

„Povězte mi, proč vás ta labuť – ta, co předstírá, že na vás neciví od stolu s občerstvením – děsí, Arrane,“ vyzvala ho liška.

Pokrčil rameny. „Je to nejlepší přítelkyně mé sestry a můj nejstarší bratr je zasnoubený s její sestrou.“

„Aha,“ opáčila liška a její luxusní zlatorudá toaleta mu zavířila kolem nohou. „Jen co zjistila, že její budoucí švagr má nezadaného bratra, začala snít o dvojité svatbě.“

„Ano. Něco takového. Netoužím jí zlomit srdce, ale taky se s ní neožením jen proto, aby netrucovala.“

„Musíte být náramný tanečník, jestli váš valčík nutí dámy ke spontánním zásnubám. Někdo mě měl varovat.“

„Klidně si mě škádlete, děvče, ale nejsem tu proto, abych se zapletl do pohádkového příběhu nějaké debutantky.“ Bůh a svatá Brigita vědí, že pro jeho potěšení čeká na Vysočině hezkých děvčat víc než dost, a žádná z nich nemá ty pošetilé anglánské představy o romantice a nebezpečí. Až se Ranulf, náčelník MacLawryho klanu, ožení se svou anglickou nevěstou, bude už v rodině urozené jižanské krve víc než dost. A jeho si už zřejmě tak jako tak vzali na mušku Stewartové.

„Jestli tu nejste proto, abyste se oženil, tak co vás přivádí do Londýna? Vlídné počasí?“

Arran zafuněl. „Jestli vás tam u nás něco srazí na kolena, není to počasí. Jsem tu jen proto, abych dohlédl na bratra a sestru. A abych byl zdvořilý.“

Vyslal pohled tam, kde velký černý panter tančil valčík se svou sovou. Když Ranulfa rozptyloval pár hezkých oříškových očí a Rowena byla zamilovaná do všeho anglického, aspoň jeden z MacLawryových musel ostřížím zrakem hlídat Campbelly. Právě proto nechal nejmladšího bratra Medvěda hlídat na Glengasku, zatímco sám odjel na jih do Londýna. Protože příměří s MacLawryovým klanem, které vyhlásil William Campbell, to byla pouhá slova. Velice nevěrohodná. Arran už viděl dost krvavých činů, aby poznal rozdíl.

„Zdvořilý?“ opakovala. „To je… zajímavý cíl. Obvykle tedy zdvořilý nejste?“

Pravděpodobně to nebyla náhoda, že už několikrát komentovala nejsarkastičtější část jeho různých poznámek. Popichovala ho – a naschvál. To se mu líbilo. „Jsem velice zdvořilý hoch,“ pronesl nahlas, „jenom ne k těm, co si nezaslouží vlídné slovo.“

Pobavené zelené oči se znovu upřely do jeho. „A kam v té hierarchii spadám já?“ zeptala se.

Ať byla ta dívka kdokoli, nebyla to žádná bojácná květinka. „Máte v žilách trochu skotské krve, viďte, děvče?“

Na okamžik sklopila hlavu. „To mám. Ale jak jste na to přišel?“

Valčík skončil crescendem. Arran zůstal chviličku stát a krátce zalitoval, že sám sebe jmenoval do funkce hlídacího psa rodiny. Kdyby tomu tak nebylo, mohl by klidně pokračovat v tomto rozhovoru na nějakém intimnějším místě. „Věnujte mi nějakou čtverylku nebo něco podobného a já vám to povím,“ nabídl místo toho.

Opožděně se vyprostila z jeho náruče. „Udělala bych to, ale je tu dost mužů, aby to působilo… nepatřičně. Snad jindy?“

„Ano. Jindy. Aspoň mi tedy povězte, jak se jmenujete, děvče.“

Mírný úsměv znovu zvlnil hezká ústa a tentokrát se mu z toho sevřely svaly v břiše. Proboha, doufal, že řekne Deirdre Stewartová. Pak by mohl přičítat tuhle zvýšenou vnímavost instinktu. Znovu přistoupila o krok blíž, položila mu ruku na rameno a stoupla si na špičky. „Myslím, pane Lišáku,“ zašeptala a vlahými rty se dotkla jeho ucha, „že byste mi mohl říkat… paní Liška.“

S těmi slovy ustoupila, pak se otočila a odkráčela. Vrhla na něj jediný pohled přes rameno, než zmizela v moři blyštivých masek. Hm. Ať už šlo k čertu o cokoli, cítil potřebu zaplavat si ve studené vodě nejbližšího jezera. Jeho nemravný MacLawry se zvedl skoro na půl žerdi jen od toho, jak ho lehce kousla do ucha. Na veřejnosti. Došel na okraj sálu, zmocnil se sklenky vodky od lokaje a vyprázdnil ji jedním douškem.

„Kdo to byl, Arrane?“ zeptala se jeho sestra, která se objevila vedle něj a popadla ho za levou paži.

Vzpamatoval se. Jestli je tu Winnie, pak má v patách Jane Hanoverovou. „Stará přítelkyně,“ zaimprovizoval a lehce se uklonil, když za pávicí přispěchala labuť. Aspoň že se vyhnul valčíku s ní. „Zapsal se vám někdo na tu mrňavou kartičku k téhle čtverylce, lady Jane? A zbyl ti ještě nějaký rejdovák pro vlastního bratra, Winnie?“

Jane se zarděla pod zdobnou maskou a žlutými vlasy. „No, já – ano, ale – vlastně jsem… doufala, že…“

Jestli jí nezabrání v tom tápání, nejspíš si ublíží. „Tak mi podejte taneční pořádek a já tam naškrábu svoje jméno,“ navrhl a snažil se přijít na to, komu řekne, že slíbil ten zatracený druhý valčík, až se ho na to zeptá – a ona se zeptá.

Se slyšitelným povzdechem mu mladší ze sester Hanoverových podala svůj taneční pořádek a tužtičku. Byla zadaná skoro na všechny ostatní tance, jak si všiml, včetně druhého valčíku. Zaplaťpánbůh. Žádný div, že ho předtím tak odhodlaně pronásledovala. Zjevně je paní Lišce zavázaný víc, než tušil.

Také potlačil povzdech, zapsal své jméno, vrátil jí kartičku a pak učinil totéž se svou sestrou. Rowena měla pořád ještě na rtech ten nadšený úsměv, který nasadila takřka ve chvíli, kdy mu včera předávala liščí masku. Určitě ví, že ho její mladá přítelkyně nezaujala. Proč tedy zjevně podporuje Janin zájem o něj? Bude si s ní o tom muset popovídat – a brzy. To poslední, co potřebuje, je, aby mu dva z jeho sourozenců dohazovali ženské.

„Pořád nechápu, jak ona může být stará přítelkyně,“ pronesla Jane maličko řezavým hlasem. „Winnie říkala, že MacLawryovi nemají Campbellovy rádi.“

Arran rázem zbystřil. Co to má být? „O čem to mluvíte, děvče?“ otázal se.

Jane o půl kroku ucouvla. „O té… vaší přítelkyni v masce lišky. Řekl jste, že jste přátelé. Vy jste to řekl. Ne já.“

„Já…“

Winnie ho dloubla ostrým loktem do žeber. „Bràthair.“

Ignoroval to. Něco jiného bylo chovat se zdvořile, a něco jiného byli Campbellové. „Víte, kdo to je, Jane?“

„Všichni vědí, že je to Mary Campbellová. Její dědeček je vévoda z Alkirku.“

Rowena se zajíkla, ale Arran zaťal zuby, aby potlačil řev, který se mu dral z hrudi. Okouzlující, zajímavá paní Liška není Deirdre Stewartová. Je Campbellová. A navíc ne jen tak nějaká Campbellová. Je vnučkou Anguse Campbella, náčelníka Campbellova klanu. Hlavního Campbella.

Žádný div, že mu neprozradila své jméno.

Ale tančila s ním, a dokonce žertovala. Podle jeho názoru si z něj ta drobná bytůstka nejspíš utahovala. Rozhodně z něj udělala hlupáka.

„Co se děje?“ ozval se Ranulfův hluboký hlas. Přistoupil k nim spolu s Charlotte Hanoverovou. „Právě dorazili Stewartovi. Kdo byla ta liška, Arrane?“

Arran se nadechl. „Jestli tě obtěžuje starat se o Campbelly,“ opáčil, protože se mu nechtělo od bratra slyšet, že je hlupák, „budu je mít na očích já. Ta liška byla Campbellova vnučka.“

Jen málokdy viděl Ranulfa překvapeného, ovšem tentokrát se to podařilo. Nejstarší z MacLawryových sourozenců si posunul poloviční masku pantera nad čelo. Obličej pod ní byl možná pohlednější, ale přinejmenším stejně divoký. Tmavě modré oči se přimhouřily a Ranulf zvedl ruku, jako by hodlal popadnout Arrana za klopu. „Řekl jsem ti, aby ses choval slušně,“ pronesl klidně, tlumeným a důrazným hlasem.

Arran upíral zrak do očí svého bratra a náčelníka klanu, dokud Ranulf ruku zase nespustil. Ani jeden z nich nebyl vyhlášený tím, že by uměl ustupovat, ale tohle působilo spíš jako oboustranné rozhodnutí nevyvolat scénu – další scénu – uprostřed mayfairského tanečního sálu. „Řekls mi, abych byl zdvořilý,“ odtušil, „a tak jsem byl.“

„Nevybavuju si, že bych dal někomu ze své rodiny svolení tančit s někým od Campbellových,“ odsekl Ranulf.

A to řekl muž, chystající se k něčemu přinejmenším stejně skandálnímu jako tančit s někým od Campbellových – odvézt si na Vysočinu anglickou nevěstu. Ano, Charlotte Hanoverová měla víc kuráže a důvtipu než většina Anglánů, ale před touhle krátkou dovolenou v Londýně by si Ranulf radši sám podpálil postel, než aby ji sdílel s anglickým děvčetem.

„Byls to ty, kdo uzavřel s Campbelly příměří,“ poznamenal Arran a přitom si říkal, že před několika málo týdny by ještě volil slova mnohem obezřetněji. Zjevně dlužil Charlotte poděkování za to, že zmírnila bratrův temperament, když tak o tom uvažoval.

„Abychom se mohli přestat navzájem zabíjet, Arrane. Ne abys mohl s někým od nich tančit valčík.“

„A znáš lepší způsob, jak zjistit, odkud u Campbellových vane vítr? Protože já osobně nevěřím, že tenhle mír vydrží déle než týden.“

Samozřejmě bude jeho argument fungovat jen tak dlouho, dokud Jane a Winnie nevyklopí, že neměl zdání, kdo ta liška je. Potřásl hlavou a natáhl ruku k mladé Jane, když hudba spustila jejich čtverylku. Zjevně je mu milejší být obviněn z toho, že udělal něco špatného než něco hloupého.

Současně si ale opravdu nemyslel, že příměří potrvá dlouho. Ještě nikdy to tak nebylo. A tak si dal za úkol zjistit, kteří z Campbellových mužů jsou přítomni, jak vypadají a co zamýšlejí. Znal jejich spojence a zpravidla poznal, když se někdo z nich přiblížil na méně než šest metrů k jeho bratrovi nebo sestře. Ale pak přišel problém, který neočekával.

Ať liška, lišák, vlk, nebo Campbell, zítra se hodlal vydat na lov. Mary Campbellová si nesmí myslet, že udělala z MacLawryho hlupáka. Zvlášť ne, když je v Londýně proto, aby dohlížel na svou rodinu. Zvlášť ne, když mu na chvilku připadaly její úsměv a vtip přitažlivé. To bylo ovšem ještě v době, kdy ji považoval za někoho jiného.

„Kde je tedy ta Deirdre Stewartová, co mě k ní chceš přikovat?“ zeptal se stroze. „Jdeme na to, než zase poteče krev.“

„Cože?“ trhla sebou Rowena, když Jane vydala nenadálý zvuk jako zraněná kočka.

„Neřekl jsem, že se s ní musíš oženit,“ namítl Ranulf a zakryl podmračený výraz maskou pantera, kterou si znovu spustil přes obličej. „Každopádně ne dřív, než si promluvím s vikomtem Allenem. Jdi si zatančit čtverylku a vyhýbej se Campbellovým, já si zatím půjdu promluvit se Stewartovými.“

Aspoň že Ranulf neřekl, že by měl ukázat nohy nebo zuby, aby si ho lord Allen a jeho dcera mohli prohlédnout v nejlepším světle. Jestliže oba klany potřebují manželství, aby zpečetily spojenectví, poskytne jim je. Ovšem současně se v duchu ptal, zda valčík s Mary Campbellovou a to, že si ji zítra najde, nebude poslední nezávislý čin, který mu bude dopřán. To mu moc nesedělo. Jako muži zvyklému konat se mu daleko víc zamlouvala představa, že poví lady Mary, co si o ní myslí, než že bude popíjet čaj s vytrčeným malíčkem kvůli lady Deirdre. Ale klan je na prvním místě. Jako vždy.

„Dokonce i teta Felicia poznamenala, žes včera večer vynikala nad všemi ostatními slečnami, Mary,“ usmála se Joanna Campbellová, lady Fendarrowová, když vstoupila do ranního salonku. „Přestože tam byla i její Dorcas. Chválabohu, že jsem přesvědčila tatínka, že maska labutě by se k tobě vůbec nehodila.“

Mary opětovala úsměv a nastavila tvář k polibku, když se k nim připojil i její otec. Ten rozhovor si nevybavovala a Walter Campbell, markýz z Fendarrowu, nejspíš taky ne, ale jestli matka toužila po uznání za takovou maličkost, pak byla přinejmenším ona naprosto ochotná jí ho dopřát. „Byl to nádherný večer,“ souhlasila.

Matka se zastavila u příborníku. „Nic víc mi neřekneš?“

Mary pilně nalévala otci šálek čaje. „Co jiného bych měla říkat?“

„No například, kdo byl ten vysoký, ramenatý pán, se kterým jsi tančila valčík?“

Hrome. „Myslíš Harryho Dawsona? Toho přece znáš, máti.“ Usrkla ze svého šálku.

Otec usedl do čela stolu a naklonil se, aby si přitáhl čaj blíž. „Myslí toho muže v liščí masce. Arrana MacLawryho.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Kapitola jedna