Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Katy Evans: Racer

Vydání první

Copyright © 2017 by Katy Evans

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2312. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Racer vydaného v roce 2017

Český překlad © 2019 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © conrado/Shutterstock

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1235-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1236-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

KATY EVANS

RACER

Věnováno ohni v nás.

Ať navždy hoří.

SEZNAM SKLADEB

„FAST CAR“ od Jonase Bluea a Dakoty

„DON’T YOU NEED SOMEBODY“ od RedOne a Enriquea Iglesiase

„LOVE DRUNK“ od Boys Like Girls

„SOUND OF YOUR HEART“ od Shawna Hooka

„FAVORITE RECORD“ od Fall Out Boy

„BELIEVER“ od Imagine Dragons

„THE OTHER SIDE“ od Jasona Derula

„JET PACK BLUES“ od Fall Out Boy

„BATTLE SCARS“ od Lupe Fiasca a Guye Sebastiana

„COME AND GET IT“ od Seleny Gomez

„WALK“ od Kwabs

„UNDISCLOSED DESIRES“ od Muse

„UNWELL“ od Matchbox Twenty

„REDBONE“ od Childish Gambina

„YOUR GUARDIAN ANGEL“ od The Red Jumpsuit Apparatus

„REMEMBER WHEN“ od Chrise Wallace

„MAPS“ od Maroon 5

„LET ME LOVE YOU“ od Ne-Yo

„XO“ od Beyoncé

„THE BEST“ od Tiny Turner

„WHATEVER IT TAKES“ od Imagine Dragons

1

NEJLEPŠÍ

Lana

Je zvláštní narodit se v rodině jako poslední. A je taky zvláštní být jedinou dcerou. Jsem nejmladší potomek, čtvrté dítě narozené po třech bratrech. Celý život mě opečovávali, ochraňovali, šikanovali a podpláceli a to všechno je v nejlepším pořádku, protože bratry miluju, stejně jako miluju svoji rodinu, ale občas si přeju, abych se bývala narodila nejstarší, protože pak by mě aspoň nepodceňovali, jak to mají ve zvyku. Jmenuju se Lana, ale pro bratry a tátu jsem i ve dvaadvaceti letech jejich malá Lainie.

Bráchové a táta postávají u našeho stanu vedle cesty. Míjejí nás desítky aut. Modré, černé, žluté barvy, helmy s duhovým hledím, loga sponzorů a přemíra testosteronu. Krom toho, že se ve všech případech jedná o závodní auta Formule 1, mají společné ještě něco: ani jedno z těch aut není naše. Ani v jednom z těch vozů nesedí náš jezdec.

Povzdechnu si a odnesu kelímky s limonádou k našemu stanu. Do tváří se mi opírá studený podzimní vzduch, vkrade se mi pod culík až na zátylek. Letošní podzim jsem si během testování jezdců pobytem na studeném vzduchu a slunci vysloužila dvě rudé skvrny na tvářích a vzhledem k tomu, jak mě pálí obličej, bych se vsadila, že jsem rudá i na uších a nosu.

Když míjím sousední stan, ozve se hvízdnutí. „Lainey, to je pro mě?“ křikne jeden z mechaniků.

„Je mi líto, ale mám jenom dvě ruce a obě si už zabral někdo jiný.“ Ani se jeho směrem nepodívám – pravda je, že se ke mně všichni chovali vždycky jen mile, ale nechci se s ostatními týmy moc kamarádit. Jsme koneckonců protivníci. Raději na to nebudeme zapomínat.

Dojdu k našemu černému stanu s červenobílým logem s nápisem HW RACING TEAM.

Auta nás při zkušební jízdě s burácením míjejí a všichni už teď víme, že to bude naše poslední a nejhorší sezóna. Bývali jsme týmem s nejmenším stanem, nejnižším rozpočtem, ale s největším talentem. Teď máme malý stan, nízký rozpočet a žádný talent. A příští rok, bez táty… Pohlédnu na otce, sedí na skládací židli. Obličej si ukrývá do dlaní, zhluboka si povzdechne.

Vedle stanu právě zvrací jediný náš jezdec ze tří, který měl závodit. Z vozu zbyla hromada šrotu. Pilot se třese, celý bledý a naštvaný sám na sebe. Fyzicky mu nic není, ovšem všichni víme, že když rozmašírujete auto během zkušební jízdy, kšeft nedostanete.

Přinesu tomu muži limonádu. „Cukr,“ nabídnu mu. „Mohl by pomoct.“

Dál zírá na svoje závodní boty, rezignovaně hrbí ramena. „Dostanu jedinou šanci, a podělám to.“

Postavím kelímek vedle něj a věnuju mu svůj nejpovzbudivější úsměv, ačkoli ho mí tři bratři i táta chtějí zavraždit.

„Opravit ten krám bude stát stovky tisíc,“ zabručí můj nejstarší bratr Drake a já se vydám k tátovi.

„Stovky tisíc, který skoro nemáme,“ zavrčí Clay.

Pohladím bok havarovaného monopostu. Táta má tři vozy. Nejradši mám Kelsey a jsem ráda, že se jí nic nestalo. I tak je mi ovšem Moiry líto.

Den, kdy začnete auto považovat za kamarádku…

„Asi bych měl přiznat, že pořád čekám na něco, co se nejspíš nikdy nestane,“ uslyším tátu.

Zamířím k němu s druhým kelímkem limonády. „Přijde to, tati. Přijde.“

Pracuju jako PR našeho týmu. Krmím je, domlouvám hotely, rozhovory s jezdci (ne že by jich v poslední době bylo moc). Zařizuju, aby měli čisté oblečení, a vyzvedávám věci z čistírny. V podstatě se starám, aby se i tisíce kilometrů od Ohia, kde jsme vyrostli, všichni cítili jako doma.

Co nás máma opustila, zvedli jsme kotvy a všechny tátovy peníze nacpali do týmu Formule 1. Je to jeho sen. Jediná věc, které se kvůli mámě vzdal a na niž nikdy nezapomněl. A teď, když vím, že má poslední šanci toho dosáhnout, se to stalo i mým snem.

„Tak jak zní plán?“

„Teď ne, Lainie.“

Jsou naštvaní. Potřebují povzbudit, na tátovi však poznám, že mu povzbudivá slova došla. Vypadá rezignovaně.

„Není to jediný chlap s talentem,“ připomenu bratrům.

„Už nemáme peníze na to, abysme někoho s talentem mohli najmout. Všichni se učí od chvíle, kdy v šesti sedli do motokáry. A v pubertě už patří sponzorům nebo týmu,“ pronese Drake.

„Já ho najdu.“

Panikařím. V životě jsem je neviděla takhle rezignované nebo zoufalé. Kdy to přestala být zábava? Když jsme ztratili naději na vítězství.

„Clayi, Drakeu, Adriane, ticho. Dokážu to. Vy se staráte o vozy, táta je vedoucím týmu, tak mě nechte, ať seženu talenty.“

Je to tátův sen. A teď i můj.

„Dokážu to.“

Bratři dál mluví, stejně jako táta.

Zuju si botu a mrštím jí po nich. Zasáhnu Drakea do ramene. Zamračeně se ke mně otočí.

„Říkám, že to dokážu.“

„To jsi po mně fakt hodila botu?“

Zuju si druhou a i ji po nich mrštím. „Ne, hodila jsem po tobě dvě boty.“

„Lainie…“

„Žádná Lainie. Tati, ty řídíš tenhle tým, vy, kluci, opravujete monoposty, tak já seženu talenty.“

„Podívej, Lane, to, že z tebe táta udělal PR týmu, neznamená, že máš ždibec nadání na to, abys odhadla, jestli má někdo talent,“ zavrčí Drake.

„Není to tak těžký poznat. Dejte mi šanci. Je to náš život. Vzdali jsme se kvůli němu… všeho. Nechci, abychom s tím praštili.“ Přistoupím k nim. „Nechci, aby s tím táta praštil.“

Ten se na mě podívá.

Nezmíním se, že se bojím, že když s tím praští, vzdá se úplně, že v tom uvidí svolení, aby odešel, když nemá sen, pro který by mohl žít.

„Drakeu, je to jeho sen.“

„Je to sen nás všech, ale musíme se k tomu stavět realisticky. Nemáme peníze, s kterými do toho táta šel: žádná výhra znamená, že máme jenom výdaje, Lainie. A existuje jen pramalá šance, že bysme vyhráli. Táta je unavený. Je unavený a možná bysme ty peníze mohli utratit někde jinde, kde bude mít klid…“

„Ne,“ namítnu odhodlaně.

„Lainie,“ povzdechne si.

„Ne. Tohle mu dá nový život. Bude šťastný.“

Věnuje mi pohled plný lítosti, té lítosti, která je vyhrazená pro starší bratry, kteří jsou mnohem vyspělejší a kteří se se zprávou o tátovi smířili. A já? Já jsem se poslední čtyři roky snažila splnit mu všechny sny, protože zítra všichni umřeme. Záleží mi jen na dnešku, protože dnes je táta tady, v tomhle stanu, dýchá a žije a je zklamaný a já to chci napravit.

„Vy jste naopak moc velcí realisti. Nechte mě snít i za vás. Dejte mi JEDNU šanci. Jenom jednu možnost. Najdu nám pilota.“

Ticho.

„Tati, říkám, že to dokážu.“

Zadívá se na moje bratry a já zasténám.

„Koho sis vyhlédla?“ zeptá se nakonec Drake.

„Uvidíte,“ zalžu.

„Ať je to, kdo je to, myslíš, že dokážeš toho chlapa přesvědčit, aby se přidal k týmu v posledním tažení?“

„Myslíte, že to bude těžké? Je to koneckonců chlap, ne?“

Střelím po nich významným pohledem, pak tátu políbím na tvář a povím mu: „Budu teď hodně cestovat. Vydrž, tati. Nevrátím se, dokud ho nenajdu. Chci toho nejlepšího, s ničím jiným se nesmířím, jen s někým, kdo miluje auta a nemá pro koho jezdit.“

Ještě tentýž večer sednu na noční let z Austrálie do Atlanty a pak na další z Atlanty do St. Petersburgu na Floridě. Chci stihnout jezdce Indy během tréninku, než jim začne sezóna, a vím, že teď trénují v St. Peteu. Během letu si pročítám seznam pilotů a porovnávám jejich klady a zápory.

Necítím se pohodlně, pořád poposedávám a snažím se neobtěžovat dva lidi vedle sebe. Zabukovala jsem si let na poslední chvíli, a tak jsem skončila ve velmi (ne!)žádaném prostředním sedadle.

Na Floridě přistanu odpoledne. Špatně jsem spala, jsem po letu dehydrovaná a naprosto vyčerpaná – mám ovšem jen tři dny, abych nejen našla jezdce, ale taky protrpěla dlouhý let zpátky do Austrálie, abych tam byla včas na zahájení letošní sezóny F1. Spekulace o tom, že náš tým odstoupí ze závodu, jsou nejspíš v plném proudu, a ačkoli neovlivním, co si myslí ostatní, táta odejde do důchodu bez zlaté medaile jenom přes moji mrtvolu. A tak i unavená, dehydrovaná, hladová a ustaraná jsem v pronajatém autě na cestě na okruh odhodlaná dokázat své rodině, že mám na víc. Kdykoli minu restauraci, žaludek mi zakručí, vím však, že jídlo musí počkat.

Objedu okruh, kde piloti před závodem trénují. Hledám místo k zaparkování, což se mi nedaří, protože ulice jsou zablokované kvůli dočasnému pouličnímu okruhu připravenému pro st. peterburský závod IndyCar.

Zahlédnu volné místo, musím ale dupnout na brzdy, když přede mnou se skřípěním odbočí červené auto.

Podrážděně se zamračím a znovu šlápnu na plyn, abych zajela k jednomu ze dvou volných míst. Mustang přede mnou zabočí a ukradne mi první volné místo. Zpanikařím, bojím se, že se tu takhle zničehonic vynoří někdo další a zabere si poslední volné místo vedle, proto se na něj v podstatě vřítím. Auto se škubnutím zastaví.

Sakra!

Právě jsem do toho chlapa nabourala.

„Hups, moje chyba,“ vyhrknu, zařadím zpátečku a pomalu vycouvám. Tentokrát zaparkuju mnohem opatrněji.

Dveře mustangu se rozletí a z vozu vystoupí muž v černém. Nervózně vyklouznu z auta a zamířím k němu.

Prohlédne si škodu.

I já si prohlédnu škodu.

„Měla byste se vrátit do autoškoly,“ zavrčí velmi hlubokým hlasem.

Ta urážka mě pobouří. Ucedím: „A vy byste se měl naučit slušnému chování za volantem.“ Zvednu hlavu, abych ho propálila pohledem. Dech se mi však zadrhne v hrdle, když vzhlédnu k jeho obličeji.

Protože…

nikdo

na celém světě

by neměl mít tak mužný,

sexy,

neskutečně nádherný obličej.

Oči se mu lesknou, až mám pocit, jako by si pohled na mě vychutnával. Má neodolatelné oči, syrové, pronikavé, vyzývavé, živočišné a divoké. Celý je nádherný. To je jediné slovo, kterým ho dokážu popsat. Zem pode mnou se maličko nakloní, když se usměje a na tváři se mu objeví jediný dolíček. Panebože, letím na dolíčky.

„Jako fakt?“ odpoví muž a při pohledu na mě pobaveně povytáhne rty.

„Ano, fakt. Na tohle teď nemám náladu. Zabral jste mi místo.“ Mračím se, zatímco se ve mně vztek nad jeho řidičskými způsoby mísí se vztekem nad jeho pohledností. Oči se mu zatřpytí.

Snažím se potlačit reakci na ty jiskřičky, ale pravda je, že jsem nejspíš v životě neviděla takovýhle odstín modré, leda na fotkách oceánu někde daleko, třeba na Fidži.

„Nejedla jsem celé hodiny, vůbec nespala. Na tohle fakt nemám náladu,“ ucedím, a když na mě jen dál zírá, něco ve mně pod jeho pronikavým pohledem zadoutná.

Nespouští ze mě oči.

Mám pocit, že ještě nikdo si mě tak upřeně neprohlížel.

Nejen podrážděně a zaujatě, ale skoro… pobaveně a… zmateně?

Přesně takhle se cítím já. Když se dívám na něj.

Oči mu maličko potemní, zatímco mě dál pozoruje. Nevím, co to je, ale něco mě nutí se ošít.

„Příště si dávejte pozor,“ varuje mě nakonec, po dlouhém mlčení, něžněji, oči mu hladově bloudí po mém těle. Ustoupí, popadne něco z auta, zabouchne dveře a s tichým pípnutím vůz zamkne.

Prohlédnu si škrábanec a malý důlek a uvědomím si, jak moc mi právě pomohl, když netrval na tom, abychom zavolali pojišťovně.

„Omlouvám se,“ vyhrknu se zpožděním.

Přes rameno se na mě zadívá a zatne zuby, pak se ke mně vrátí a propálí mě pohledem. „Jak se jmenujete?“

„Hm… Alana,“ zalžu. Je to skoro jako Lana, ale ne úplně. Jsem příliš nervózní.

„Alano, nabourala jste mi auto,“ zavrčí a upřeně se zadívá k nádhernému, třešňově červenému mustangu.

„Já… se omlouvám. Mám za sebou šestnáctihodinový let a tenhle den snad nemá konce.“

Zasměje se, jako by nemohl uvěřit vlastním uším, na co se vymlouvám.

Střelí po mně upřeným pohledem a odejde. Dívám se za ním, na jeho černé vlasy barvy půlnoci, a mám co dělat, abych se nezačala ovívat.

Páni.

Zírám na jeho zadek v džínách, na černé triko, které mu obepíná hruď, a moje podráždění maličko ustoupí, protože mě náhle zasáhne obrovská vlna chtíče.

Nenápadně si otřu ňadra, abych uvolnila tvrdé bradavky.

Se čtyřmi muži v rodině pro mě randění není zrovna hračka. Nikdo pro mě není dost dobrý a všichni muži, které jsem poznala, jsou závodníci. To poslední, co chci, je zaplést se se závodníkem. V sedmnácti jsem měla přítele. Zemřel. David pro mě znamenal všechno. Už nikdy nechci chodit s někým, kdo dává v sázku vlastní život tak jako automobiloví závodníci. Ale, panečku, fakt už si potřebuju vrznout.

Rychle doběhnu na tribuny. Jsem ráda, že tu není moc lidí, jelikož se dnes konají zkušební jízdy, ne samotný závod.

Na opačném konci tribun stojí muž v džínách a bílém triku, tmavé vlasy má na spáncích prokvetlé šedinami. Zamířím k němu a posadím se dvě místa před něj, když se mi srdce zastaví. Chlap za mnou křikne: „Synku!“ a pak už vidím, jak po schodech stoupá muž, do kterého jsem nabourala.

Srdce se mi při pohledu na něj rozbuší. Skloním hlavu, a přesto se za řevu motorů dívám, jak jde za otcem.

Odkašlu si a vytáhnu seznam závodníků a pero. Na papír jsem si zapsala jména osmi jezdců, na které se tu chci podívat, ale na spodní část listu jsem si pro všechny případy poznamenala jména i všech ostatních jezdců závodu Indy.

„Dneska jsi nebyl v posilovně,“ slyším muže za sebou.

„Nerajcuje mě, že bych si nechal poupravit fasádu. Ježíši, táto.“

Jeden z nich se tiše zasměje a potom se znovu ozve hlas muže, do něhož jsem nabourala. Má velmi hluboký hlas. „Kde je Iris?“

„Šla pro vodu.“

Po schodech k nim vyběhne asi osmnáctiletá dívka. Ohlédnu se a žaludek se mi sevře, když se obejme s tím zachmuřeným fešákem a zachmuřený fešák jí objetí oplatí. Dívka se posadí hned vedle něj.

Působí v porovnání s ním droboučká.

Je obrovský, svalnatý a tak nádherný, že to nedokážu ani slovy vyjádřit.

Dobře, no, tak má přítelkyni. O nic nejde. Je velice krásný a stejně tak ona. Oba jsou tmavovlasí a z fleku by mohli vstoupit na přehlídková mola. No a co? Budiž jim přáno. Nepřišla jsem hledat lásku. Jsem tu pracovně.

Docela mě však začne lákat představa, že bych si před návratem užila menší románek. Nic vážného. Stejně o něco takového nemám zájem. Ale možná… se jen trochu uvolnit. Zbavit se toho hladu, který cítím. Konečně bych se mohla soustředit na závody.

Nemůžu si pomoct, ten muž mě zaujal. Cítím na temeni jeho pohled, boří se mi do lebky jako laserový paprsek, zatímco si pročítám seznam.

Nervózně se nadechnu a pokradmu se ohlédnu přes rameno.

Mladík si zastrčil ruce do kapes, nespouští ze mě oči. Přistihne mě, jak si ho prohlížím, a povytáhne obočí, na rtech se mu objeví nenápadný úsměv.

Jeho táta na něj teď hledí. Mračí se.

Něco synovi řekne, ten ovšem neodpoví. Usmívá se na mě.

Neoplatím mu to, nedokážu totiž myslet.

Syn vstane a vydá se ke mně.

Kruci.

Vrátím se k seznamu. Muž dojde ke mně a zezadu se ke mně skloní, až mě obklopí jeho tělesné teplo. Přes rameno se začte do mého seznamu.

Voní po mýdle. Ne po kolínské.

Je to čistá, mýdlová, mužná vůně.

Z té přirozené vůně se mi seběhnou všechny sliny. Nervózně polknu.

„Na rovince je moc pomalej.“ Klepne na první jméno na seznamu. Pokusím se schovat papír pod kabelku, ale část ho stejně zpod tašky vykukuje.

„V autech se očividně vyznáš.“ Zamračím se a snažím se potlačit reakci svého těla. Jeho úsměv mě celou zahřeje, když mě obejde, aby se ke mně posadil.

„Škoda, že nemáš řidičské vychování,“ dodám.

Usměje se ještě víc, když se posadí vedle mě, vysoký a elegantní, a znovu se zadívá na můj seznam. „Si píšeš seznam úkolů?“

Co?

„Ne!“ zasměju se. „To je… ne,“ odpovím, když si uvědomím, co tu naznačuje.

„Můžu ti něco navrhnout?“

„Můžeš, ale neznamená to, že se tím budu řídit.“

Vytáhne seznam zpod mojí kabelky. Z ruky mi sebere pero a celý seznam přeškrtne. Pak si papír položí na stehno v džínách, velmi pevně působící stehno, a dolů napíše jediné slovo. Racer.

„To je… Co to je?“ zeptám se zmateně.

Mrkne na mě a seznam mi vrátí. „Bylo by od tebe chytrý, kdyby sis ho napsala na první příčku seznamu úkolů.“

Zasměju se. Zrudnu. Panebože, naznačuje snad, že je můj úkol? Je to snad jeho jméno? To ne, to není možné.

„Není to seznam mých úkolů. Hledám jezdce,“ přiznám.

„Po pravdě znám toho nejlepšího řidiče na světě.“

„Vážně?“

„Jo.“

„Ráda bych se s ním seznámila. Pak se podívám, jak jezdí, a uvidím, jestli s tebou budu souhlasit.“

„Budeš souhlasit, to si piš.“ Zírá na mě. Působí teď docela namyšleně, rty má zvlněné. „Mám pro tebe návrh. Jestli se mnou budeš souhlasit, že je to ten nejlepší řidič na světě, opravíš mi auto,“ prohlásí.

„A co když souhlasit nebudu?“ zeptám se vyzývavě.

„Tak ti koupím úplně nový auto.“

„To si troufáš.“

Jen se ušklíbne, v těch jeho zatraceně nádherných očích mu už zas jiskří.

Zasměju se, únava ze mě opadne. „Tak kdo je ten Racer? Jsi to ty? Nebo je to ten řidič?“

Úsměv mu z tváře opadne, znovu se vpíjí pohledem do mého obličeje. Když promluví, jeho hlas zní tiše. Chraplavě. „Pojď se mnou na večeři a promluvíme si o tom.“

Panebože. Zírá mi snad na ústa?

Zírám mu já na ústa?

„To nemůžu. Teda, asi bych mohla, ale… jsem tu pracovně. Nemám na večeři čas. I když už mám vážně hlad.“

V jeho výrazu se něco změní, mlčky mě pozoruje, až z toho celá znervózním, a pak zachmuřeně oznámí: „Hned jsem zpátky.“

Dívám se, jak schází po schodech, zčásti mě mrzí, že ho vidím odcházet, a vím, že ho už nejspíš nikdy neuvidím. Netuším, proč na mě takhle působí. Možná za to může fakt, že jsem se až příliš dlouho ochomýtala kolem táty a bratrů. Možná si vážně potřebuju vrznout, než se vrátím zpátky.

Modrooký fešák se o deset minut později vrátí a nese ten nejkrásnější párek v rohlíku, jaký jsem kdy viděla, kyblík hranolků a láhev vody.

Chvíli jen zírám na jídlo, které mi podává. Obočí nad zářivýma očima má svraštěné a mlčky se na mě usmívá.

„Já…“

Obvykle jídlo nosím všem já. Tohle je pro mě takový nezvyk, že ani nevím, co na to říct.

Když dál drží paži nataženou, přinutím se si to jídlo vzít.

Prsty se mi otřou o jeho a v tu chvíli mi páteří projede elektrický výboj.

Snažím se reakci utajit tím, že si položím jídlo do klína a párek v rohlíku si okamžitě zvednu ke rtům. Pořádně si ukousnu a až pak si uvědomím, že se posadil vedle mě a pozoruje mě.

Polknu. „Děkuju,“ vyhrknu.

„Nemáš zač.“ Oči mu už zas jiskří. Pohne stehnem, tělo má štíhlé a velké, přitom neuvěřitelně hbité, pohybuje se tiše jako šelma. „Zmínila ses, že jsi nejedla, ani nespala. Takže jsem mohl přinést buď tohle, nebo polštář,“ pronese pobaveně.

Kousnu se zevnitř do tváře, abych se nezačala usmívat.

„Zaplatím ti to.“ Popadnu peněženku, párek v jedné ruce, zatímco se druhou snažím peněženku otevřít. „Kolik to stálo?“

„O to se nestarej, mám tu jídlo zdarma,“ přizná.

Podle mě to musí být vtip, protože má v očích zas ten svůj pohled, ale jistá si tím nejsem, jelikož se neusmívá.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

SEZNAM SKLADEB

1

NEJLEPŠÍ