Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Amo Jones: Malum – část druhá

Vydání první

Copyright © 2019 by Amo Jones

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Nevhodné pro osoby mladší 18 let.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2313. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Malum: Part 2 vydaného v roce 2019

Český překlad © 2019 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Obálka © 2019 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2019 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1238-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1239-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Amo Jones

MALUM

ČÁST DRUHÁ

Pátý díl série

Elitní klub králů

VĚNOVÁNÍ

Mé Vlčí smečce.

Za to, že mi hlídáte záda, když to potřebuju,

a za každodenní smích, slzy a působivé zprávy.

Tahle kniha je pro vás.

1. kapitola

Tillie

Nate mě tlačí zády k chladné mříži a prohlíží si mě. „Líbí se ti to, co, princezno…“

Zavrtím hlavou, odmítám mu ukázat strach. Nate se chová jako žralok. Když ve vodě ucítí strach, myslí si, že je čas krmení. „Ne, nelíbí. Co to vyvádíš a proč tu jsem?“

Přes Nateovo rameno se zadívám na Brantleyho, který mě pozorně sleduje. „Brantley?“

Když už si myslím, že něco řekne, že mi možná ukáže, kde je moje místo, protože mám tu drzost pokládat jim otázky, Brantley zaklapne ústa. Pozoruju ho, jak odchází zpátky cestou, odkud přišel.

„Nepomůže ti. Zůstaň tady a ani se nehni, Tillie. Jestli se pokusíš utéct, zabijeme tě.“

Netuším, proč v koutku mozku nevěřím, že by to udělal. Neudržujete někoho naživu během bouře, jen abyste ho oddělali, když provede něco tak malicherného, jako že neposlouchá.

Nate se ušklíbne, jako by moje myšlenky slyšel. Pomalu couvne a vyjde z mé cely. Zaklapne zámek, nespouští mě však z očí.

„Vždycky máme důvod, proč děláme to, co děláme, Tillie, vzpomínáš?“

Nespolknu mu tu návnadu, místo toho sklouznu po chladné zdi a přistanu na zadku. Dlouho je ticho, než uslyším, jak se otevírají a zavírají dveře. Pak koutkem oka zahlédnu Brantleyho vysoké boty.

„Co je, Brantley? Vyhráli jste, kluci. Jděte oslavovat, vyšňupejte víc kokainu, ošukejte další holky…“ Nechci mluvit s Daemonem, dokud všichni neodejdou, a zčásti se pořád snažím uklidnit svůj bloudící mozek, který dumá nad tím, jak je možné, že je stále naživu.

Brantley odemkne zámek a to těžké kovové třesknutí mě vytrhne z myšlenek. Otevře celu a vstoupí dovnitř. Když se ke mně sehne a opře se lokty o kolena, odvážně zvednu oči k těm jeho.

Položí mi dlaň na tvář. „Polib mě.“

„Cože?“ zeptám se zmateně a sklopím oči na jeho napuchlé rty.

Jemně mi sevře tváře a přiblíží se obličejem k mému. „Polib mě.“

Nakloním se k němu a naše rty se dotknou. Cítím na těch svých teplý samet. Omotám mu paži kolem krku, přitáhnu si ho blíž a zasténám. Líbám ho, protože jsem naštvaná a protože jsem raněná. A líbám ho i kvůli možnosti, že nás Nate odněkud pozoruje. Když mi vklouzne jazykem do úst, vydechnu. Jeho polibek je stejně vypočítavý jako on sám. Dává dost, aniž by dával příliš. Saje můj spodní ret, olizuje ho dokola. Pak mě chytí kolem pasu a zvedne mě na nohy. Silnými stehny rozevře moje nohy, doširoka mě roztáhne, přitlačí se tělem ke mně a přitiskne mě zády na železnou mříž. Zvedne mě za stehna a já kolem něj omotám nohy, zatímco na mě nepřestává útočit ústy. Žaludek se mi zachvěje, nitro mi pulzuje. Chci ho. Vždycky jsem ho tak nějak chtěla, do určité míry, a teď, když Nate zcela rozdrtil veškerou důvěru, co jsem k němu měla, chovám se lehkovážně. Když někomu hodně ubližujete, přizpůsobí se té bolesti, jenže pokud ránu nezacelíte, vykrvácí.

Brantley se odtáhne, postaví mě zpátky na nohy a chytí mě za ruku. „Teď mi dlužíš dvakrát za to, že jsem ho naštval, a já si to vyberu, princezno.“ Vytáhne mě z cely, odemkne tu vedle Daemona a strčí mě dovnitř. Otočím se právě včas, abych viděla, jak zavírá dveře.

„Brantley…“ Chci se omluvit, chci toho tolik říct.

Zavrtí hlavou. „Přestaň, Tillie.“

Vím, že mu dlužím za to, že mě víc než jednou nebo dvakrát zachránil před Natem, než však můžu vyjádřit svou vděčnost, odejde. Teprve když uslyším, jak bouchnou těžké ocelové dveře, sklouznu na zadek, přitáhnu si kolena k sobě a otočím hlavu k Daemonovi.

„Mrzí mě, žes to musel vidět.“

Daemon se přišourá blíž a chytí se mříže, která naše cely odděluje. „Já viděl moc horší, Puella.“

Když vysloví mou přezdívku, srdce se mi v hrudi sevře. Nečekala jsem, že ji ještě někdy uslyším. „Myslela jsem, žes umřel, Daemone. Všichni jsme si mysleli, že jsi mrtvý. Oplakali jsme tě.“ Pomyslím na Madison a škubnu sebou. „Věděli to všichni kromě mě?“

Daemon zavrtí hlavou. Má na sobě roztrhané džíny a tričko, které už pamatuje lepší časy. „Ne.“

Masíruju si spánky. „Proboha. Madison netuší, že jsi naživu?“ zapištím a zavrtím hlavou.

Sobecky se díky tomu cítím líp, protože aspoň vím, že mě moje nejlepší kamarádka nezradila, ovšem mnohem víc se teď obávám toho, co se stane, až to zjistí. S Bishopem už i tak mají problémy a bojím se, co udělá, až přijde na to, jak obrovské před ní skrýval tajemství. Její zatracený bratr, její dvojče je naživu. Zaletím očima k malé kameře umístěné v rohu tmavé cely. Jasně červená tečka signalizuje, že nás sledují. Vystrčím proti kameře prostředník.

Z koutu se ozve tiché uchechtnutí a já ztuhnu. „Kdo je tam?“

Daemon se odšourá zpátky, a i když toho v tomhle osvětlení moc nevidím, všimnu si jizvy na jeho zátylku, která se táhne až dopředu na krk. Jak to sakra mohl přežít?

Přimhouřím oči, abych líp viděla na postavu ukrytou v nejtemnějším koutě téhle cely. „Přísahám, že jestli jsi to zase ty, Nate, tentokrát ti ufiknu ptáka.“

Uslyším další smích, pak ta postava udělá krok vpřed a dopadne na ni slabé světlo z malého zamřížovaného okna.

Má na sobě tmavou mikinu s kapucí, která mu vrhá stín na většinu obličeje, přesto zahlédnu obrys ostré čelisti. Džíny má obnošené skutečným používáním, ne z marnivosti. Visí mu na těžkém černém pásku nízko na bocích. Vyjedu očima nahoru po jeho pažích zakrytých dlouhými rukávy, na rukou však vidím vykukovat tetování. Pokračuju po rozložité hrudi přes fajfku Nike na jeho mikině až ke krku. Ztuhnu a olíznu si rty. Hrdlo má zcela pokryté tmavým inkoustem – lebkami, růžemi a nějakým písmem. Pod ním má opálenou pokožku. Nadechnu se a zadívám se na jeho rty. Mají ideální křivku s ohyby na těch správných místech, ten spodní je mírně buclatý. Ostře řezaná čelist je dokonale symetrická, s oběma hroty na každé straně na stejném místě. Zvednu pohled na propadlé lícní kosti a konečně i k jeho očím.

Prokrista.

„Neznám tě?“ zašeptám a všechny myšlenky se mi vykouří z hlavy. Je krásný. A připadá mi povědomý. Velice povědomý.

Kluk zvedne ruku a shodí si kapuci na ramena. „Ne.“

„Ale…“

Zacuká mu v čelisti a zalétne očima k tělu ležícímu v cele naproti nám. Nedokážu však na něj přestat zírat. Pravděpodobně bych s tím měla skončit. Když pominu Natea, je to ten nejvíc sexy kluk, jakého jsem kdy viděla. Tím byl dřív Bishop, ale – Ztuhnu, mozek mi teď pracuje na sto procent. Přistoupím blíž, popadnu ho za bradu a přinutím ho, aby se na mě podíval.

Jeho smaragdové oči se zadívají do mých, nic dalšího mi však neprozradí.

Přestanu dýchat a sevřu mu bradu pevněji.

Koutek úst mu vyletí do temného úšklebku. Takového, který znám až moc dobře, jenže tenhle je… děsivý. „Jo, zdá se, že mám příbuzného, kterého znáš.“

„Příbuzného?“ zalapám po dechu, zavrtím hlavou a konečně toho ubohého kluka pustím.

Protáhne si krk. „Očividně mám bratra a zjevně vypadáme jako dvojčata.“

Olíznu si ret. „To teda jo. Ví Bishop, že jsi tady?“

Uculí se a jeho unavené oči vyhledají kameru v koutě. „Teď už jo…“

Máchne rukou směrem ke Khales. Velice mrtvé Khales. „Chtěl jsem taky přiložit ruku k dílu. Nečekal jsem, že ji sejmeš jednou ranou.“

Nevšímám si, kam ukazuje, protože se dívám na něj. Vzbudil ve mně zvědavost. „Co ti provedla a jak… jak to, že jsi tady?“

Zavrtí hlavou. „To by bylo na dlouho. Khales zabila moji matku. Bylo jich na mě moc. Nevěděl jsem o Bishopovi, dokud jsem se nedostal sem, a ona ho využila jako čerstvou návnadu. Čekala, až po ní chňapnu a zakousnu se.“

Chci se toho dozvědět tolik, ale vím, že teď na to není pravý čas. Místo toho na něj zírám, dokud nedám dohromady správná slova, co chci říct.

„Takže tě sem přivedla Khales?“

Přikývne a posadí se na podlahu. Couvnu a sklouznu na zem poblíž dveří. Sedím naproti němu, nechávám mu však dostatek prostoru. Neznám ho, ani jeho příběh, a to, že jsem s ním zamčená v cele, ve mně rozezní varovné zvony.

Znovu si přehodí kapuci přes hlavu. „Jmenuju se Abel, jsem Bishopův mladší brácha. Máme stejného tátu, ale jinou matku. Chodím ještě na střední a zápasím v kleci.“

„Hmm,“ zamumlám. „No, rozhodně jste měli každý jinou výchovu.“

Abel pokrčí rameny. „Když jsem vyrůstal, přispíval jsem tím mámě do rozpočtu. Mám za sebou trnitou cestu, ne vydlážděnou a umetenou.“

Hlavou mi běží miliony myšlenek, jedna konkrétní mi však nedá pokoj. „Proč? Proč tě sem přivedla?“

Pokrčí rameny, pokrčí nohu a opře se loktem o koleno. „To je dlouhý příběh.“ Upře na mě oči a já se musím na okamžik uklidnit. „Slyšel jsem o tobě.“

„Opravdu?“ Povytáhnu obočí a přisunu si kolena k tělu. Bojuju s nutkáním kouknout se po Daemonovi, tu situaci mi totiž hlava pořád nebere. Něco se děje, něco, čemu nerozumím. „A co jsi slyšel?“

Abel se zazubí. „Žes měla mimčo s králem a že Katsia byla tvoje matka.“

2. kapitola

Nate

To, jak s vámi někteří lidi svou povahou dokážou manipulovat a rozhodovat o tom, co v nich uvidíte, je blbost. Naneštěstí je většina z nás takových a já jsem na to zatracenej odborník.

Zabouchnu dveře, potřesu hlavou a začnu přecházet po místnosti tam a zpátky jako lev v kleci. Brantley mě přes stůl sleduje a domýšlivě se šklebí.

„Co to sakra bylo?“ zeptám se provokativně se ztuhlými rameny.

Ani se nezachvěje. „To byla naštvaná Tillie a víš, jaká je, když je naštvaná…“

Zatnu čelisti a uchechtnu se. „Hm, brácho, nemáš ani páru…“

Když se za mnou zabouchnou dveře, otočím se, a jakmile spatřím Bishopa, který sem nakráčí s bledou tváří, sevřu v pěstech opěradlo židle. Oči má prázdný. Z obličeje mu vyprchala všechna barva a emoce. Okamžitě zpozorním a hlavou mi bleskne Madison. „Co se stalo?“

Bishop ke mně zvedne oči. „Asi mám sakra bráchu.“

Následuje dlouhá odmlka, jak všichni zpracováváme jeho slova.

„Jak to myslíš – bráchu?“ zeptá se Eli a nakloní se nad stůl. Cash sedí vedle něj a přežvykuje párátko.

Bishop se zatahá za vlasy a vydá se v mých šlépějích, přechází tam a zpátky. To se mu nepodobá. Většinou je klidný a soustředěný, jenže poslední dobou se pohybuje na hraně. Napadlo mě pár teorií, proč se takhle chová, ale po pravdě jsem byl tak zaneprázdněnej vším, co se v mém životě dělo, že bych nebyl schopnej určit, kdy přesně se to mezi Bishopem a Madison podělalo. Ale můžu říct, že to bylo ještě v době, kdy byla Micaela naživu…

„Hra začíná, hoši,“ zazubil se Hector, zaklonil hlavu a kousl do doutníku, který mu visel z úst. „Než se rozvášníte, myslete na to, že jsem té holce slíbil volnou cestu ven, a my svoje sliby dodržujeme.“

„Proč?“ vyštěkl jsem, když jsme nastoupili do výtahu. „Proč jsi jí to slíbil?“

„Protože pokud budeme potřebovat, aby vládla na tom ostrově, synku, může se toho ujmout. Oni si tam pořád myslí, že je Stuprum. A aby to mohla dělat, potřebujeme ji živou. A pak je tu ještě jeden problém, který řeším. Bylo mi řečeno, že se pokusila o převrat…“ Hlas mu odumřel, zatímco mi do uší proudila hluboká melodie.

Chci jenom svou dceru. Všechno ostatní je mi teď u prdele. Klidná hudba, co hučela z repráků, se zbytečně snažila uklidnit feromony, které každý z nás vylučoval. Bylo nás tu celkem dvanáct včetně dvojice, jež stála na stráži v přízemí, a ostřelovače na budově naproti. Však víte, preventivní opatření. Neradi jsme někoho sundávali tímhle způsobem, ale kdyby byl někdo z králů v nebezpečí a nikdo z ostatních by mu nemohl pomoct, bylo lepší mít možnost snadného odstřelu než žádného. Všichni už byli na svých pozicích a já se nemohl dočkat, až budu držet svou dceru.

Jak výtah stoupal nahoru, srdce mi bušilo v hrudi v rytmu s tím jejím. Bude si tohle pamatovat, až bude starší? Do prdele, doufám, že ne. Výtah cinkl a dveře se rozevřely. Hector zvedl hlavu a vykročil vpřed s úšklebkem na tváři. Okamžitě jsme se ocitli uvnitř velkého střešního apartmá s mramorovou podlahou a bílým nábytkem. Udělal jsem krok dovnitř a mohl bych sakra přísahat, že jsem ji cítil. Nevinnost dítěte spolu s vůní smrti je opojná kombinace, a bylo by mi to úplně u prdele, kdyby nešlo o mou dceru.

Peyton vešla do obýváku s šesti muži a zpomalila krok. V náručí nesla mou dceru a mírně s ní houpala.

„Hele, beruško, je tu táta…“

Zavrčel jsem na ni a chystal se po ní skočit, jenže mě zastavila Bishopova ruka na paži. „Dej mi sakra moji dceru.“

Peyton protočila panenky. „Vždycky jsi tak teatrální, Nate. Řekni mi, jak moc tě to ranilo, že ji Tillie před tebou skrývala?“

Zatnul jsem čelisti a sbalil ruce do pěstí.

Bishop mi znovu sevřel paži a zastavil mě. „Dej mi Micaelu, Peyton, a možná necháme naši dohodu na stole…“

Uchechtl jsem se, zaklonil se a olízl si rty. Ani omylem nenechám tuhle čubku odejít, když se zmocnila mého dítěte.

Zadívala se na mě, jako by mi dokázala číst myšlenky. „Nevím proč, ale moc nevěřím tomu, že odsud odejdu živá.“

Nenabídl jsem jí ujištění, po kterém tak zoufale prahla. Nejsem podělanej lhář. Sundal jsem si koženou bundu a pak i tričko a zastrčil si ho vzadu za džíny. Ušklíbl jsem se na Peyton a ta polkla a zadívala se na Bishopa. Proběhl mezi nimi tichý dialog. Na to se pozdějc zeptám.

Peyton přistoupila k Bishopovi a podala mu Micaelu.

Jakmile byla dcera v bezpečí, vyrazil jsem, odstrčil Peyton z cesty a sevřel ruku kolem Carterova hrdla. Peyton za mnou zavřeštěla, všichni ostatní však ztichli. Silně jsem ho svíral, až jsem cítil, jak mi jeho hrdlo pod dlaní ochabuje. „Nemáš tušení, jak dlouho jsem na tohle čekal…“

„Můžeme přestat s tou teatrálností? V místnosti je dítě. Nevím, jak vy, ale já mám pocit, že by to nebylo správný…,“ zamumlal v pozadí Eli.

„Bí?“ požádal jsem ho, nespouštěl jsem však oči z Cartera.

Počkal jsem pár vteřin, než se Bishop s Micaelou v náručí odvrátil. Na okamžik mě to vytrhlo z mého vzteku, ale ne dost, abych Cartera nezabil. Jenom abych si uvědomil, že mám na pásku připevněný nůž. Vytáhl jsem ho a jediným pohybem mu podřízl hrdlo, až mi jeho krev zastříkala hruď.

Brantley se za mnou uchechtl a položil mi ruku na rameno. Carterovo tělo dopadlo s hlasitým zaduněním na podlahu.

Hector si za mnou odfrkl. „Nemůžu nikoho z vás nechat bez dozoru.“

„Nenávidím ho,“ odpověděl jsem upřímně.

Otočil jsem se na patě a přistihl Bishopa, jak se na mě kření, zatímco Micaele zakrýval oči a uši. „Za to, že se do tohohle zapletl, nebo že byl tvrdej z pomyšlení na Tillie?“

„Mě taky sejmeš? Protože musím říct…“ Brantley si přes džíny sevřel péro. „Něco na ní mě…“

Strčil jsem do něj a setřel si krev z tváře. „Jdi do prdele.“

Hector potřásl hlavou jako otec kárající své děti, než se ohlédl po třech mužích, kteří stáli za Peyton. „Máme nějaký problém?“

Zavrtěli hlavami.

„Fajn. Protože jestli některého z vás znovu uvidím, seznámíte se s druhým koncem mé hole. To se týká i tebe, Peyton.“

Peyton se zarazila a očima zoufale vyhledala ty Hectorovy. „Můžu jít?“

„Jsem všelijaký, děvče, ale dali jsme ti slovo. Tys mu vrátila dceru, my ti věnujeme život.“

3. kapitola

Tillie

Do kůže se mi zarývá štěrk, hrdlo mám vyschlé žízní.

„Daemone?“ zašeptám ochraptěle a otočím hlavu k jeho cele.

Přileze blíž, pak se o mě opře, má záda se dotýkají jeho. Přinese mi to útěchu a okamžitě si povzdychnu.

„Co, Puella?“

„Jak to, že jsi naživu? Slyšela jsem, že tvoje smrt byla drsná. Žes umřel.“

Když mi hned neodpoví, obrátím se tváří k němu a položím mu ruku na zátylek. Pootočím jeho obličej k sobě. „Jak?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

VĚNOVÁNÍ

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola