Copyright © 2016 by Alexandra Horowitz,

with illustrations by the author.

Published by arrangement with Scribner,

a Division of Simon & Schuster, Inc.

Translation © Jana Srbová, 2019.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-837-0

pro mého tátu

BÝT PSEM

1: PSÍ NOS

Finneganův je ebenově černý, vlhký a skvrnitý, na jeho konci se rýsují dva basové klíče. Uptonův je rozpuklý, s viditelnou prohlubní uprostřed, a celé to zařízení střeží krátké vousky, stojící v pozoru kolem.

Tak to jsou moji psi a to jsou jejich nosy.

Než jsem se stala badatelkou zabývající se poznávacími schopnostmi psů, moc jsem o psích nosech nepřemýšlela. Možná jsem si všimla, jak byly nakrčené, když se nezdvořile dobývaly do rozkroků lidí, kteří mě přišli navštívit. Vzala jsem je na vědomí, když jsem se na ně chystala máznout trochu arašídového másla, abych povzbudila snadnější polknutí pilulky. I v těchto případech jsem však věnovala jen malou pozornost samotnému psímu čenichu – tedy tomu, jak mění tvar, jak se hýbe, jak přechází v neskutečně spletitou a komplikovanou dutinu. Tohle přehlížení se ostatně netýká jen psích nosů. Jen zřídkakdy podrobujeme studiu nosy v obličejích druhých lidí – nosy, které přitom tak nápadně trčí ven, jako by určovaly cestu zbytku těla. Jen si zkuste po paměti popsat partnerův nos anebo nos své matky. Pokud zrovna nevypadá jako zoban nebo knoflík, je to prostě jenom nos. Dvě nosní dírky vycházející z masitého, zmáčknutého čtyřhranu.

Pozoruji nos svého syna, ale většinou se dívám jen na jeho povrch – tam, kde mu na světlé pokožce právě vyskočily pihy. Čenich psa však zaměstnává mou plnou pozornost. Nyní se psům nejprve dívám na nos. Jsem blázen do psů, a pokud jim chci porozumět, znamená to zajímat se, jaké to je, být psem. Všechno začíná psím nosem.

Vše, co pes vidí a zná, přichází skrz jeho nos. Informace, kterou každý pes získává o okolním světě, je založena na čichání a je nepředstavitelně bohatá – jistě, u pátracího psa nás to nejspíš nepřekvapí, ale stejně je na tom i pes právě pochrupující vedle vás na gauči. I my lidé jsme kdysi tento způsob získávání informací znali a využívali, ale pak jsme o něj přestali dbát.

Čicháním, tedy zapojováním smyslového zdroje, jejž vlastníme i my lidé, byť jej značnou měrou přehlížíme, se pes pro člověka stává informátorem. Pracovní psi, vycvičení k tomu, aby nám sdělovali, co od přírody znají, odhalují například přítomnost ilegálních látek nebo nežádoucích škůdců. Ale psi také poznají, jaké počasí přijde; rozlišují, které pachy ohlašují odpoledne; poznají, jestli jste nemocní anebo naštvaní. Každý vdechnutý doušek vzduchu je plný informací. Nese vůně a pachy lidí, kteří právě prošli kolem a zanechali za sebou pachovou stopu. Obsahuje pylová zrna a další částečky rostlin, roznášené větrem. Každý nádech zachytí stopy zvířat, jež poblíž procházela, pobíhala, schovávala se, jedla či umírala. Psí nos registruje elektrický náboj a vlhkost z molekul vzdáleného lijáku.

Tato kniha předkládá výčet toho, co dokáže psí nos. Co vlastně cítí pes čichající kolem vás, při zemi nebo s čenichem zabořeným do kožichu jiného psa? Co o vás ví – možná něco, co nevíte vy sami? Jaké to je, vnímat svět tak podivuhodným nosem, jenž psa provází jeho životem?

Abych to zjistila, šla jsem ve stopách pátracích psů. V průběhu posledních let jsem pozorovala tyto psy, jak vyrůstají, jak se cvičí, jak nacházejí svou kořist, ať už jsou to drogy, potraviny nebo lidé. S pomocí své Laboratoře psího poznání (Dog Cognition Lab) na Barnard College jsem zkoumala, jakým způsobem psí mazlíčci vnímají sami sebe i jak vnímají ostatní psy a všechny pachy lidského světa, v němž žijí. Hovořila jsem s vědci, zabývajícími se studiem psího čichu, i s cvičiteli a psovody, kteří vycházeli z jejich závěrů. Snažila jsem se o prozkoumání všech aspektů čichového světa psů a velkolepého orgánu, který do něj umožňuje cestu.

Jde ale také o zkoumání nosů v našich obličejích. My lidé se už celá tisíciletí necvičíme v čichovém vnímání – jsme v této oblasti nevzdělaní, nevíme, jak čich využívat. Ztratili jsme návyk čichat. Možná, že jste dosud nezaznamenali dokonce ani vůni této knihy – a to ji držíte jen pár centimetrů od obličeje. Setkala jsem se však i s lidmi, kteří čichat umějí a své metody stále procvičují a rozvíjejí.

Protože jsem se dopustila celoživotního nečichání, nechala jsem své psy, aby mi dělali rádce svým chováním: pokusila jsem se sama stát tak trochu psem. Ve své knize Uvnitř psa jsem začala svůj pomyslný skok do bytosti, která by mohla být jako pes – a už tu skáču na všech čtyřech. Zkouším také strkat nos do míst, kam se dostává psí nos. A čenichám.

Celý proces jsem odstartovala tím, že jsem se snažila dozvědět se více o našem vlastním čichu. Pak jsem cvičila svůj nos, aby lépe vyčaroval představu o tom, jak myslí a čichá pes.

Mými průvodci a mou inspirací jsou naši psi, žijící v naší rodině, Finnegan a Upton. Oba jsou dobromyslní a mají velké osobní kouzlo. Můj manžel a já jsme poprvé uviděli Finneganův nos, když byl prostrčený mříží kotce v útulku, který dováží nechtěné psy z Jihu. Tehdy byl Finnegan čtyři měsíce starý, měl kožní plíseň, parvovirózu, a přestože se už pomalu dával dohromady, byl vyhublý a poněkud neduživý. Měla bych říct, že do útulků moc nechodím, protože kdykoli to udělám, vyjdu odtamtud s nějakým novým zvířetem. Když jsem tehdy v tom kotci uviděla tohle štěně poprvé, začalo mocně vrtět ocasem. Přidřepla jsem, abych měla pejska v úrovni očí, prostrčila jsem mříží prst a on ho začal olizovat; na oplátku pak cpal mezi mříže svůj nos. Když jsme se potom otočili k odchodu, trpělivě se posadil. Ohlédla jsem se několikrát: jen tam seděl a... čekal. Vyndali jsme ho z té klece, abychom se s ním seznámili, a on vykročil mezi mě a mého manžela a díval se střídavě jednomu i druhému do tváře. Byl unavený, opřel se o mě. Takhle se to stalo. Vzali jsme si ho domů.

Dnes je Finnovi osm let. Pořád vypadá jako to štěně, které se potřebuje opřít. I když má kožich zářivě černý, jako bychom ho denně leštili, to, čím nejvíc upoutá, je způsob, jakým se dívá. Člověk nabývá pocitu, že ten pes vždycky ví, co se stane. Jeho oči nás provrtávají, nespouštějí se z nás, kontrolují, co říkáme na to, když se nějaké zvíře špatně chová, visí na nás zarmouceně, když vycházíme ze dveří ven. Uši stáhne dozadu, oči doširoka otevřené – je těžké ho opouštět. Nedívá se přitom pouze očima: jeho nos nás zkoumá. Když přicházíme domů, očichá nás – tak těsně, jak mu jen dovolíme, a pátrá přitom, kde jsme byli, co jsme jedli, koho jsme se dotýkali. Kdykoli potkám na ulici nějakého psa, nevyhnu se po návratu domů Finnově vyšetřování. Vždycky jsem měla sklon považovat Finna za „profesionálního psa“. Je pozoruhodně civilizovaný: aniž bychom ho nějak zvlášť cvičili, vpravil se do takového chování, které se očekává od psa žijícího v domě. Zažitou kulturu naší rodiny vzal za svou se vším všudy.

Upton, kterého máme od jeho tří let, je v porovnání s Finnem jeho úplný protiklad – je to nezkrotné stvoření. Po třech letech ho vrátili zpátky do útulku, odkud si ho zájemci původně vzali. Viděli jsme jeho první fotografii: malé tělíčko, uši vzhledem k hlavě příliš veliké. Čenich má na fotce rozmazaný. Inu, jeho hlava i tělo vyrostly: z Uptona je nyní rozložitý, strakatý psí kříženec s výraznýma očima a ocasem stočeným do spirály. Jeho čenich lemují výrazné fousy. Mezi psy je jako ryba ve vodě, neochvějně přátelský ke každému z nich; je to takový společenský truhlík. Neexistuje žádná Uptonova fotografie, na které by působil disciplinovaně, atleticky nebo štíhle. Když běží, jeho líce sebou plácají nahoru dolů a uši trčí do stran. Je to dobrosrdečný trumbera. Také, bohužel, nebyl městským psem, než jsme si ho vzali, a snadno ho kdykoli cokoli vyleká – bouchnutí dveří auta, popelářský vůz, zvuk otevíraných garážových vrat, dopravní cedule vibrující ve větru, sbíječka, sáček třepotající se ve větvích stromu, člověk právě vycházející zpoza rohu... zkrátka, na co si vzpomenete.

Z těchto důvodů, i když sleduji nosy obou svých psů, byť mě vedou i na lecjaká špinavá místa, je to pouze Finnův nos, od něhož získávám informace pro svou novou výzkumnou práci v oblasti psího čichu. Finn by klidně mohl tuhle knihu napsat alespoň z poloviny sám.

Nadechněte se (nosem, prosím). Chystáme se na výpravu za vůněmi a pachy a čicháním, na cestu po neuvěřitelných objevech souvisejících s čichovými schopnostmi psa – a také se schopnostmi našich vlastních nosů; čekají, až je objevíme. Necháme-li se vést psy, můžeme se od nich naučit mnohé z toho, co nám chybí – něco je sice už za hranicemi naší schopnosti cítit, ale k něčemu potřebujeme jednoduše jen nějakého průvodce, který nám ukáže cestu – tak, abychom začali vidět i dosud skryté. Svět kolem nás je plný vůní, ale nám chybí trénované receptory. Pes nám může posloužit jako náš receptor.

Když na tom budeme pracovat, snad i objevíme, jak se vrátit k možná primitivnějšímu, takzvanému animálnímu stavu poznání sebe samých a světa, na který jsme pod vlivem nejrůznějších technologií a laboratorních testů už zapomněli. Budeme-li následovat zvířata, lépe se vyladíme k vnímání své vlastní existence. A následovat psy znamená začít chápat zkušenost a prožitky našich němých, loajálních partnerů, provázejících nás našimi dny.

2: ČICHAČI

Vůně toho toustu s máslem zkrátka k Toadovi promlouvala, a to nikoli nejistým hlasem; vyprávěla o teplých kuchyních, o snídaních v zářivých mrazivých ránech, o útulných obývacích pokojích s krby praskajícími za zimních večerů, kdy procházka už je za nimi a nohy v papučích se opírají o krbovou mříž; o spokojeném předení koček a zapípání spících kanárků.

—Kenneth Grahame, Vítr ve vrbách

V mém domově je knihovna plná důkazů, jak málo dokážeme pochopit, co zvířata vnímají čichem. Není to moje knihovna – je to knihovna mého šestiletého syna. Někteří z nejbáječnějších autorů dětské literatury byli velice zaměřeni na čich, pachy a vůně. Sladce vonící čokoládové paláce Roalda Dahla, zvířecí protagonisté z představivosti Williama Steiga... Jeho hrdina Dominik je tulácká, dobrodružná psí duše, která opouští své zvířecí kamarády ze statku, aby se vydala poznávat svět. Na rozloučenou zazní příhodná slova: „S láskou vás všechny objímám a očichávám.“ Dominikův „vševědoucí“ nos vede svého majitele na jeho toulkách. Vyčenichá zlou lišku – kterou „by zvětřil i pouhým přičichnutím k něčemu, čeho se třebas jen lehce dotkla o rok dříve.“ Vyčenichá čaj, cukr a mléko k svačině. Jeho nos odhalí nemocné prasátko, čarodějnického aligátora, obyvatele neznámého města. „Dominik vždycky ze všeho nejdříve vnímá vůně a pachy,“ píše Steig. Všichni zvířecí obyvatelé z Vrb ve větru, knihy Kennetha Grahama, cítí „hřejivé, bohaté a rozmanité odéry – jež je obklopí a zahalí do nejméně jedné kompletní, na smysly působící a báječné vůně, která je jako opravdová duše přírody, jež nabývá tvaru a zjevuje se svým dětem.“

Ani to není zdaleka všechno.

Žiji v domě spolu se dvěma čtyřnohými připomínkami břitkosti psího nosu. Jsme udiveni, když najdou miniaturní částečky jídla, které před dlouhou dobou vyskočily z dětského talíře. Je jasné, že tohle není vrchol jejich čichových schopností; je to jen vrchol mé povědomosti, s níž si tento jev každodenně uvědomuji.

Vědecká měření citlivosti psího nosu jsou limitována spíš kapacitou měřících zařízení – a zájmem psů podstoupit měření – než jejich samotnými nosy. Jak běžní domácí psi, tak psi cvičení pro pátrací práce byli podrobováni rozličnému zkoumání, jaký je u nich práh detekce, a tedy jak moc zředěný musí pach být, aby pes přestal registrovat, že je zde „něco“ přítomno. Vezměme si jako příklad nádobu s vůní banánu, což je po chemické stránce amylacetát, a řadu nádob bez banánové vůně. Psi se snaží najít banán, dokud je ředění do hodnoty 1–2 částice v bilionu: představuje to několik kapek amylacetátu v bilionu kapek vody. Dřívější výzkum, uskutečněný s jedním velmi dobře spolupracujícím foxteriérem, odhalil, že zvíře dokázalo detekovat jeden miligram kyseliny máselné – představte si páchnoucí ponožky – ve stu milionů kubických metrů vzduchu. Vy dokážete registrovat, když si váš partner sundá páchnoucí ponožky v ložnici: v tomto případě je tam asi čtyřicet krychlových metrů vzduchu prosyceného pachem ponožek. Pes ví, že si někdo sundal ponožky, i když k tomu dojde v místnosti větší, než je obrovská montážní hala v Kennedyho vesmírném středisku NASA na Floridě, určená pro konečnou montáž kosmických raket. Každý pes tedy dokáže snadno odhalit všechny zpocené astronauty v téměř čtyřech milionech krychlových metrů tohoto kosmického střediska.

Psi vycvičení k odhalování výbušnin jsou schopni ucítit pikogram – což je biliontina gramu – TNT (trinitrotoluenu) nebo jiných výbušných látek. Jaké to asi je, dokázat zachytit pouhý pikogram nějaké látky? Tito psi si obvykle vytvářejí příjemné asociace k pachům, které vyhledávají, a proto si pojďme představit aroma, jež by potěšilo i naše nosy: třeba vůni skořicových rolek připravovaných doma v kuchyni. Průměrná skořicová rolka obsahuje přibližně jeden gram skořice. Samozřejmě, lidský nos ji zvětří v momentě, kdy otevřeme domovní dveře. A teď si představte vůni celého bilionu takových rolek – a to je to, co ucítí pes, vcházející do domu s vámi.

Citlivost psího nosu se dá vyvodit také z prostého pozorování psího chování.

Lovečtí a pátrací psi přirozeně sledují pachovou stopu kořisti nebo lidí, kteří daným a leckdy obtížným terénem dříve prošli – v některých případech dokonce již před několika dny. Podívejte se na video kanálu Discovery, na němž se moderátor pořadu pokusil přelstít psa plemene bloodhound: překročil řeku, postříkal se deodorantem a pak, aby odvedl pozornost psa, nastražil do cesty klobásky; potom se ve svých stopách vrátil zpět a pokračoval dál jiným směrem. Na videu vidíme psa: následuje stopu, kterou zanechal moderátor. Překoná řeku, zaregistruje klobásky (ale odolá jim) a pak uhání zpátky a bez problémů televizní osobnost najde.

Když pátrací pes narazí na stopu, potřebuje očichat pouze pět otisků nohy – které vznikly za dobu kratší než dvě vteřiny –, aby dokázal rozpoznat, jakým směrem šla osoba, jež tuto stopu zanechala. Každý z jednotlivých otisků nohy obsahuje určité množství osobního pachu dané osoby, a jak narůstá jeho intenzita mezi stopou číslo jedna a stopou číslo pět, pes už získává svou odpověď. I když tutéž cestu zkřížili i další lidé, pes je stále schopen sledovat svého člověka.

Psi jsou tak šikovní v nalézání hledané osoby, že v Nizozemí, v Německu, v Polsku a v celé řadě dalších zemí berou soudy jako důkaz, když pes podle pachu identifikuje podezřelého mezi dalšími osobami, figuranty. Nepředstavujte si to však jako obvyklou konfrontaci se svědkem, kdy je podezřelý postavený do řady vedle figurantů. Není to tak, že by pes takovou řadu obcházel, u každé osoby se zastavil, čenichal a zvažoval, zda jde o hledaného pachatele.[1] Ve skutečnosti pes očichává řadu kovových trubek, které předtím držela v ruce podezřelá osoba a figuranti. Pak pes označí pach, shodující se s pachovou stopou z místa zločinu – a tímto způsobem vybere zločince.

Váš pes, kterého právě teď máte vedle sebe, podává dnes a denně překvapivé, někdy až alarmující výkony založené na čichovém vnímání. Mnohé z takovýchto projevů chování jsou nám známé; co však leckdy nevíme, je fakt, že tyto projevy jsou založené na čichání.

Jako první krok v objevování ostrosti psího nosu pojďme tedy zjistit, co všechno pes může načichat v průběhu běžného dne. Naši psi existují souběžně s námi, u našich nohou či po našem boku, míváme je v patách. Podíváme se na ně a vidíme, že oni také vidí – upírají na nás pohled, obrátí zrak směrem k nějakému vzdálenému štěkalovi. Většina jejich chování je však založena na psím nose, čichajícím okolní svět.

DOBRÝ DEN, RÁD VÁS CÍTÍM

Ponechána sama sobě většina psů nesetrvá u stopování neznámé osoby dlouho, ani nebude systematicky očichávat jednu kovovou trubku po druhé. Psi rádi očichávají jiné psy. Lidé rádi pozorují jiné lidi – když se ocitnou v místnosti sami, budou se dívat na obrazy, statické či pohyblivé, jiných lidí. Vím, že pes neocení obrázek jiného psa, ale kdybych mohla do lahvičky pochytat pach toho černobílého štěněte z naší ulice, možná by to mohlo zafungovat jako vítané rozptýlení, když jsou naši psi sami nebo se nudí.

Všiml si toho jistě každý majitel psa. Nemyslete si však, že vzájemné očichávání je bez významu, že je to něco jako prosté kýchnutí. Když kýchne jeden pes, druhý se nepřipojí. Když se ale potkají dva psi, čichají – a dovolí, aby byli očicháváni –, což je pro ně forma opravdové komunikace. Pravděpodobně mají ze vzájemného očichávání potěšení, ale to, co vidět nemůžeme, jsou informace, které tak dostávají. Oba se očichávají naráz anebo se zdvořile střídají v tom, jak si vzájemně noří čenichy do kožichů. Srst nese pachy, vytvářené v kožních žlázách, umístěných obvykle na „čichatelných“ místech. A tyto pachy jsou klíčem: poskytují novinky o psu, z kterého se šíří.

Když odborníci sledovali, jak se navzájem očichávají psí samci a feny, zjistili, že když se očichávají samci, s oblibou nejprve zamíří k tomu, co je označováno jako „oblast ocasu“ (čti: zadek). Anus (řitní otvor) obkružují kožní žlázy, které vydávají pach. Po obou stranách řitního otvoru (v polohách „čtyři hodiny a osm hodin“ – jeden pisatel přišel s touto pomůcku pro všechny, kdo umějí přečíst hodiny) leží anální váčky, produkující silný „psí“ pach. Přesněji řečeno, tyto váčky podle všeho pracují hlavně u stresovaných psů. Když je pes plný úzkosti, jeho váčky uvolňují látky opravdu silně páchnoucí. Produkty análních váčků slouží také jako topping pro každé psí hovínko. Z tohoto důvodu někteří vědci považují tento pach za psí „podpis“ – něco jako identifikační cedulku každého psa, předkládanou ostatním čichačům.

Před čtyřiceti lety doktor George Preti z Centra chemického smyslového vnímání Monell (Monell Chemical Senses Center) spolu se svými kolegy vytlačil obsah análních váčků několika (částečně) spolupracujících bíglů. „Byl jsem průkopník!“ řekl mi. „I když bez následovníků.“ Když prozkoumali vzorky, zjistili, že ačkoli všechny většině lidských nosů páchnou velmi podobně – a velmi odporně –, jednotlivé vzorky se od sebe liší, a to natolik, že mohly sloužit jako osobní vizitka každého jednotlivce. Protože psí badatelé udělají podle všeho cokoliv v honbě za dalšími poznatky o předmětu svého zkoumání, víme nyní, že existují zjevné rozdíly mezi výměšky žláz jednotlivých psů, od „neutrální, možná dokonce celkem příjemné psí vůně“ na jedné straně až po „ostrý, štiplavý pach“ na straně druhé. Děkujeme, výzkumníci, že jste to tak pěkně vyčenichali.

Psovité šelmy mají také ocasní žlázy, umístěné u kořene ocasu. Jejich umístění můžete objevit, když pozorujete psa-samce, jak očichává jiného, neznámého psa, anebo hledejte olejnatou cestičku v srsti tam, kde ocas přisedá k zadku. Zmaštění chlupů způsobují výměšky žláz. U lišek tyto nadocasní žlázy produkují výměšky, které dokáže zaznamenat dokonce i lidský nos: náznak fialkové vůně u rezavých lišek a pižma u lišek šedých. Vzhledem k tomu, že tyto žlázy odrážejí rozdíly v hladinách pohlavních hormonů, psí samci se očicháváním jiného psa dozvědí nejen to, že neznámý pes je fenka, ale také to, zda je připravená k páření.

Psí samičky častěji očichávají psům nejprve tváře: zejména vlci mají obzvláště velký zájem prostudovat si navzájem pachy na hlavě a čenichu. Možná máte psa, který vám strká čenich do uší anebo jím čmuchá kolem vašeho nosu a očí. Chová se k vám jako k pravému psu: v psích uších je spousta apokrinních a tukových žláz a jejich výměšků, a na jejich čumácích jsou umístěny ekrinní (potní) žlázy. Pak je tu ještě pach slin, které se psům ve velké míře rozestírají po tvářích a kolem čenichu.

Když se dostanete dostatečně blízko, ucítíte specifickou vůni svého psa. To, jak vám pes voní či páchne, záleží pravděpodobně na výměšcích apokrinních žláz, nacházejících se po celém jeho těle. Existuje také individuální pach na polštářcích jeho tlapek. Pokud jste ještě nikdy nepřičichli k tlapkám svého psa, teď je čas to napravit. (Můžete si být jistí, že váš pes ví, jak voní vaše nohy.) Co se týká psích tlapek, žlázy jsou umístěny na jejich polštářcích a skrývají se i mezi prsty. Uvolňují pach, který je dostatečně charakteristický – minimálně pro jiné psy. To může vysvětlovat jeden z nejméně jasných projevů psího chování: hrabání země po skončeném čůrání či kakání. Poznala jsem psy, kteří takto drásali povrch země v okamžicích velkého vzrušení jakéhokoli druhu, například právě absolvovali strhující, frenetický běh anebo jiný, vábivě vonící pes zrovna prošel kolem. Psi pak divoce vyrývají hluboké rýhy v zemi, jako by do ní ryli závěrečný vykřičník za proběhnuvším dějem. Do každého šrámu se uvolní pár kapek psího pachu, takže toto chování pravděpodobně slouží jako ukazatel posílající ostatní psy tam, kde můžou najít zlatou žílu všech pachů: exkrementy anebo moč, kterou za sebou škrabal zanechal.

Očichání druhého psa poskytne informaci, co je dané zvíře zač; člověk by musel poněkud nedůstojným pohledem zjišťovat, zda je to on, či ona. Psi se za tímto účelem nedívají jeden druhému pod břicho. Cítí, zda jde o psa-samce, nebo o fenu. A nejen to, oni cítí také to, jestli je to fena připravená k páření, jestli je druhé zvíře nemocné anebo co v poslední době snědlo. Jsou schopni vycítit věk druhého psa: stáří je důsledek metabolických procesů, zkrátka chemie. A chemie je cítit. Psi cítí, kdo se nedávno koupal a kdo ne; cítí, že druhý pes nedávno čůral či jak moc se mu čůrat chce. Cítí i sami sebe, vnímají čichem svůj status, a tedy pravděpodobně i to, zda jsou cítit jako vyděšení, šťastní anebo plní obav.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

1: PSÍ NOS

2: ČICHAČI